Номер провадження: 22-ц/785/4996/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.07.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4, на рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

встановила:

06.02.2017 року позивач ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до відповідачів, в якому просила стягнути з держави, з коштів державного бюджету України в особі Державної казначейської служби відшкодування завданої матеріальної шкоди у розмірі 1102,20 грн. та моральної шкоди у розмірі 4000 грн. При цьому позивач посилалась на те, що постановою Київського районного суду м. Одеси від 09.12.2011 року визнано неправомірною бездіяльність УПФ у Київському районі м. Одеси щодо невиплати позивачу, як дитині війни, щомісячної державної соціальної допомоги. В подальшому, 09.12.2013 року ухвалою суду було змінено спосіб виконання судового рішення, а саме було стягнуто на користь позивача 510,04 грн.

Однак, у звязку із ухиленням УПФ у Київському районі м. Одеси від виконання вищевказаного судового рішення, позивач змушена була звернутися до суду з позовом.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представники відповідачів: УПФ у Київському районі м. Одеси та Державної казначейської служби України до судового засідання не з'явилися, повідомлялися належним чином про час і місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомили. Разом з тим, матеріали справи містять письмові заперечення на позовну заяву.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2017 р. у задоволенні позову ОСОБА_4 було відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4, просить скасувати вищевказане рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2017 року та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і не заперечується сторонами, 09.12.2011 року постановою Київського районного суду м. Одеси по справі № 2-а-6766/11 визнано неправомірною бездіяльність УПФ у Київському районі м. Одеси щодо невиплати ОСОБА_4, як дитині війни, щомісячної державної соціальної допомоги за період з 27.04.2011 року по 22.07.2011 року у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком; зобовязано УПФ у Київському районі м. Одеси нарахувати та виплатити ОСОБА_4 як дитині війни, щомісячної державної соціальної допомоги за період з 27.04.2011 року по 22.07.2011 року у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком, з урахуванням виплачених сум за даний період (а.с. 4-5).

Разом з тим, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 09.12.2013 року у вказаній цивільній справі № 2-а-6766/11 змінено спосіб і порядок виконання вищевказаного судового рішення від 09.12.2011 року та стягнуто з УПФ у Київському районі м. Одеси на користь ОСОБА_4 суму в розмірі 510,04 грн. (а.с. 7).

У відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Тобто, на користь ОСОБА_4 із УПФ у Київському районі м. Одеси підлягають стягненню грошові кошти у розмірі 510,04 грн., що на підставі ч.3 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Крім того, ст. 124 Конституції України встановлено, що судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що відповідно до ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції правомірно погодився з доводами сторони позивача, що ухвалення судового рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснене, не припиняє зобовязальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання.

Суд також обгрунтовано виходив із вимог, передбачених ст.ст. 509, 526, 625 ЦК України.

При цьому суд вказав, що згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З посиланням на вказані норми матеріального права, висновки Верховного Суду України, які викладені в постановах від 23.01.2012 року у справі № 3-142цс11, та від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, суд дійшов правильного висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін вказаного договору та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання коштів, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України.

При цьому суд обгрунтовано виходив із того, що чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження щодо його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, у звязку з чим в даному випадку наявні правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 625 ЦК України.

Однак, дійшовши правильного висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин вимог ст. 625 ЦК України, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

При цьому свій висновок суд обгрунтовував тим, що по іншій справі № 520/16839/14-ц спір з підстав невиконання ухвали Київського районного суду м. Одеси від 09.12.2011 року по справі № 2-а-6766/11, вже вирішено, зокрема вирішено питання про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за період з квітня 2011 року по листопад 2015 року.

Проте, з таким висновком суду погодитись не можна, з огляду на наступні обставини.

Так, як вбачається з матеріалів справи, позовні вимоги ОСОБА_4 до УПФ у Київському районі м. Одеси та Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок невиконання вищевказаного судового рішення щодо стягнення на користь ОСОБА_4 510,04 грн. були неодноразово на розгляді судів всіх інстанцій.

Останнім рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14.12.2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 були задоволено частково та стягнуто з держави в особі Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_4 матеріальну шкоду у розмірі 975,63 грн., в іншій частині вимог відмовлено.

Проте, рішенням апеляційного суду Одеської області від 04.02.2016 року вищевказане рішення Київського районного суду м. Одеси від 14.12.2015 року було скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди; в цій частині позовні вимоги ОСОБА_4 були задоволені частково та стягнуто з УПФ у Київському районі м. Одеси відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000,00 грн. Рішення суду першої інстанції, в частині стягнення на користь ОСОБА_4 матеріальної шкоди у розмірі 975,63 грн. було залишено без змін (а.с.16-19).

Таким чином, вказаними судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено порушення прав позивачки ОСОБА_4 щодо невиконання ухвали Київського районного суду м. Одеси від 09.12.2013 року про зміну способу і порядку виконання судового рішення від 09.12.2011 року, та якою стягнуто з УПФ у Київському районі м. Одеси на користь ОСОБА_4 суми у розмірі 510,04 грн., які не стягнуті до теперішнього часу.

При цьому, сума інфляційних втрат та 3-х відсотків річних у розмірі 975,63 грн. та моральної шкоди у сумі 1000 грн. визначена за невиконання судового рішення за період з квітня 2011 року по листопад 2015 року.

Однак, як вбачається з позовних матеріалів, позивач ОСОБА_4 просить суд стягнути з УПФ у Київському районі м. Одеси суму інфляційних втрат, 3-х відсотків річних та моральну шкоду за період з квітня 2011 року по 01.02.2017 року.

Проте, як було зазначено вище, за період з квітня 2011 року по листопад 2015 року зазначені суми вже стягнуті судовими рішеннями, які набрали законної сили, а тому повторно за цей період інфляційні втрати, 3 відсотки річних та моральна шкода відшкодуванню не підлягають.

Разом з тим, судом не було враховано, що вказані втрати та моральна шкода підлягають відшкодуванню за період з 01 листопада 2015 року по 01 лютого 2017 року, оскільки цей період не охоплений попередніми судовими рішеннями.

При цьому колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, сума інфляційних втрат за вказаний період із невиплачених за рішенням суду 510,04 грн. становить 111,13 грн., а 3 відсотки річних - 19,24 грн., всього 130,37 грн. (а.с.70).

Що стосується відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішенням, діями чи бездіяльністю органу державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. При цьому право гарантоване цією конституційною нормою не може бути обмежене згідно ч.2 ст.64 Конституції України. Оскільки, подальша неправомірна бездіяльність, що полягала у невиплаті 510,04 грн. державної соціальної допомоги на час ухвалення рішення не були стягнуті у встановленому законом порядку з відповідача, відмова суду у відшкодуванні моральної шкоди суперечить положенням статей 56 та 64 Конституції України.

Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди внаслідок порушення її прав.

З цих підстав колегія суддів зазначає, що невиконанням судового рішення про стягнення з УПФ У Київському районі м. Одеси на користь ОСОБА_4 510,04 грн. за період з 01.11.2015 року по 01.02.2017 року завдає їй моральної шкоди, яка повязана із необхідністю докладати нею додаткових зусиль для отримання вказаних коштів, звернення до суду за захистом своїх прав, що спричиняє їй моральних переживань і душевних страждань.

Суму моральної шкоди за вказаний період колегія суддів оцінює у розмірі 200 грн., що буде остатньою сатисфакцією за завдану моральну шкоду.

При цьому колегія суддів враховує, що за невиплату тієї ж суми 510,04 грн. за період з квітня 2011 року по листопад 2015 року, судовим рішенням суду апеляційної інстанції Одеської області від 04.02.2016 року, яке набрало законної сили, та про яке вказано вище, на користь позивачки ОСОБА_4 вже було стягнуто моральну шкоду у сумі 1000 грн.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його частково спростовують, рішення ухвалено не у повній відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити частково. Стягнути з управління ПФУ в Київському районі м. Одеси на користь ОСОБА_4 індекс інфляції у сумі 111,13 грн. та 3% річних у сумі 19,24 грн., а всього у загальній сумі 130,37 грн., а також моральну шкоду у сумі 200 грн.

В іншій частині позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2017 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким стягнути з управління Пенсійного фронду України в Київському районі м. Одеси на користь ОСОБА_4 індекс інфляції та 3% річних у загальній сумі 130,37 грн. (сто тридцять гривень 37 копійок), а також моральну шкоду у сумі 200 грн. (двісті гривень).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_5

ОСОБА_2