Провадження № 2/225/1291/2017
Справа № 225/2164/17

24 липня 2017 року м.Торецьк
Дзержинський міський суд Донецької області у складі:
головуючого судді - Мигалевича В.В.
секретаря - Голубової О.О.,
представника заявника - ОСОБА_1
відповідача - ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Торецька цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -
В квітні 2017 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеною позовною заявою.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.10.2000 року вона є власником житлового приміщення - будинку, що знаходиться за адресою: м.Торецьк, с.Новгородське, в. Київська,22. Зазначила, що разом з нею у вказаному будинку зареєстрована її невістка ОСОБА_2, яка після смерті сина позивача, яка настала 12.08.2016 року, фактично не проживає у даному будинку, не оплачує комунальні послуги та не бере участі в утриманні житлового приміщення. ОСОБА_2 вивезла свої особисті речі з квартири позивача та проживає фактично за адресою: м. Торецьк, с. Новгородське, в. Київська, 25. Таким чином позивач вважає, що відповідач ОСОБА_2 втратила право на користування будинком № 22 по вул. Київський в смт. Новгородське м.Торецька.
В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги з підстав, зазначених у заяві, наполягав на їх задоволенні.
Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала. Пояснила, що за життя свого чоловіка (сина позивача) вони разом проживали однією сім'єю за адресою м. Торецьк, с. Новгородське, в. Київська, 22, вели спільне господарство, робили ремонт у будинку несли витрати по утриманню цього будинку. Після смерті чоловіка, її стосунки з позивачем різко погіршилися. Позивач чинив перешкоди у користуванні житлом, у зв'язку із чим вона була змушена придбати інше житло. Зазначила, що на даний час проживає у будинку за адресою м. Торецьк, с. Новгородське, в. Київська, 25, який прербуває у її приватній власності. Доступ до будинку за адресою м. Торецьк, с. Новгородське, в. Київська, 22 ій не дає позивач, вона не може забрати свої особисті речі, за допомогою сусідів періодично годую домашніх тварин, які залишилися у цьому бкдинку. Вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки не минув річний строк з моменту припинення її проживання за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, в. Київська, 22, а саме, рік, з дати смерті її чоловіка 12.08.2016 року.
Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України та іншими нормативно правовими актами.
Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.10.2000 року (а.с.7) ОСОБА_3 є власником житлового приміщення - будинку, що знаходиться за адресою: м. Торецьк, с. Новгородське, в. Київська, 22.
На теперішній час в зазначеному будинку крім позивача зареєстрована також ОСОБА_2 (а.с.10), яка є дружиною сина позивача по справі, який помер 12.08.2016 року.
Як встановлено у судовому засіданні, та підтверджено актами вуличного комітету від 15.09.2016 р. (а.с.8,9), ОСОБА_2 вивезла особисті речі та фактично в будинку позивача не проживає, не приймає участі в його утриманні та сплаті комунальних послуг з 12.08.2016 року, тобто з моменту смерті свого чоловіка.
З огляду на це, суд зазначає наступне.
Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до частини 4 вказаної вище статті, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Частиною 4 статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Частиною 1 статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно з частиною 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною 2 вказаної вище статті передбачено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно зі статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Пунктом 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла.
Пунктом 39 вказаної вище Постанови ПВСУ передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.
З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.
Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи.
Як вбачається з матеріалів справи, що повністю узгоджується з поясненнями сторін в судовому засіданні, відповідач по справі ОСОБА_2 вивезла більшу частину особистих речей та фактично в будинку позивача не проживає, не приймає участі в його утриманні та сплаті комунальних послуг з моменту смерті свого чоловіка, тобто з 12.08.2016 року.
Однак відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Суд проаналізувавши обставини справи приходить до висновків як про те, що відповідач була зареєстрована за зазначеною адресою як член сім'ї позивача (власника будинку), оскільки за життя свого чоловіка проживала однією сім'єю за адресою м. Торецьк, с. Новгородське, в. Київська, 22, вела спільне господарство, робила ремонт у будинку несла витрати по утриманню цього будинку, так і про те, що позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою вул. Київська, 22 в с. Новгородське м. Торецька Донецької області, задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не надано будь-яких доказів того, що відповідач по справі відсутня за вказаною вище адресою без поважних причин понад один рік.
Відповідно до ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 60, 212, 224 ЦПК України, ст. ст. 383, 391, 405 ЦК України, суд,
ВИРІШИВ:
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - відмовити.
Рішення суду вступає в законну силу після спливу строків на його апеляційне оскарження.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Донецької області через Дзержинський міський суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення.
Суддя :