Справа № 522/6903/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2017 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді Загороднюка В.І.

при секретарі Міневич Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач 11.11.2016 року звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» та просив: визнати Договір Фінансового Лізингу №1008 з додатками №1,2 укладеного 10.09.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» та ОСОБА_1 недійсним; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» на його користь грошові кошти у сумі 45200 гривень 00 копійок.

В обґрунтування позовних вимог відзначив, що у вересні 2016 року, в мережі Інтернет позивач знайшов оголошення про продаж транспортного засобу марки ««Citroen», 2014 року випуску за ціною 210000,0 грн. у м. Дніпродзержинськ. Контактна особа - Віталій.

Зателефонувавши за номером, який вказано в оголошенні, йому підтвердили актуальність даного оголошення та призначили зустріч в офісі компанії. 10 вересня 2016р. позивач приїхав до офісу компанії, який знаходиться у м. Дніпродзержинськ, де консультант підтвердив, що ціна автомобіля складає в гривнях 210000,00 гривень та пояснив, що після сплати авансового платежу в сумі 45200,00 гривень, цей транспортний засіб буде доставлено в м. Одеса. Після передачі транспортного засобу, між сторонами, тобто позивачем та представником ТОВ «АВТО ЛАЙФ» буде підписано Акт прийому-передачі, та оплачено решта суми, тобто 164800,00 гривень рівними платежами протягом ріку, після чого позивач отримує у власність транспортний засіб марки ««Citroen», 2014 року випуску.

Позивач погодився з такими умовами. Представник ТОВ «АВТО ЛАЙФ» попросив, щоб він пішов до банку та оплатив 45200,0 грн., а він за цей час підготує всі необхідні документи. Здійснивши оплату, позивач повернувся до офісу з квитанцією та підписав Договір № 1008 від 10.09.2016 року з додатками, вважаючи, що це договір купівлі-продажу.

Після детального вивчення угоди, виявилося, що це договір фінансового лізингу, а не купівлі-продажу, як було погоджено з консультантом. При цьому ціна авто складає 16925,09 доларів США, що в гривневому еквіваленті на час складання угоди становить 451900,0 гривен, а не обіцяна ціна 210000,0 гривен, а 45200,0 гривен комісія за організацію Угоди (незалежно від назви призначення платежу в квитанції на сплату (п.п. 9.1, 9.6 договору). Крім того, умови оспорюваного правочину порушують положення Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів»(далі Закон № 1023-XII), оскільки є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є підставою для визнання такого договору недійсним. Також позивач вважає, що оскільки у Товариства відсутній відповідний дозвіл на здійснення фінансових операцій, відповідач не мав права укладати Договір фінансового лізингу. У порушення вимог, передбаченихст. 799 ЦК України Договір фінансового лізингу нотаріально не посвідчений, а тому у відповідності до ст. 220 ЦК України є нікчемним.

Позивач у судове засідання не зявився, надав заяву, у якій просив справу розглядати за його відсутності, позов просить задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, причин неявки не повідомив, про час і місце розгляду справи повідомлений належно.

Оскільки позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутності, а відповідач в судове засідання не зявився, суд відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України розглядає справу на підставі зібраних в ній доказів та без фіксації судового процесу технічними засобами.

Згідно ст. 224 ЦПК України, суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Як вбачається з матеріалів справи, позивач надав суду докази на підтвердження своїх доводів щодо позовних вимог.

Суд вважає за необхідне зазначити, що розгляд і вирішення справ в судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ч.1-3 ст.10 ЦПК України).

При цьому згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що у вересні 2016 року, в мережі Інтернет позивач знайшов оголошення про продаж транспортного засобу марки ««Citroen», 2014 року випуску за ціною 210000,0 грн. у м. Дніпродзержинськ.

Зателефонувавши за номером, який вказано в оголошенні, похивачу підтвердили актуальність даного оголошення та призначили зустріч в офісі компанії. 10 вересня 2016р. позивач приїхав до офісу компанії, який знаходиться у м. Дніпродзержинськ, де консультант підтвердив, що ціна автомобіля складає в гривнях 210000,00 гривень та пояснив, що після сплати авансового платежу в сумі 45200,00 гривень, цей транспортний засіб буде доставлено в м. Одеса. Після передачі транспортного засобу, між сторонами, тобто позивачем та представником ТОВ «АВТО ЛАЙФ» буде підписано Акт прийому-передачі, та оплачено решта суми, тобто 164800,00 гривень рівними платежами протягом ріку, після чого позивач отримує у власність транспортний засіб марки ««Citroen», 2014 року випуску.

Ч. 1 ст. 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Ч. 1 ст. 1213 ЦК України встановлено, що набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Ч. 1 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

П. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України передбачено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг».

Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг»за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до частин першої та другої статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Частиною 1ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Згідно ч. 5 цієї статті, у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливими може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Отже, для кваліфікації умов договору як несправедливих, необхідна наявність одночасно таких ознак: 1) умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1ст.3, ч. 3 ст.509 ЦК України); 2) умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; 3) умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємооблік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пп. 2, 3 ч. 3ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України у справах № 6-65цс15 та № 6-3020цс15.

В укладеному договорі не конкретизований предмет лізингу (рік випуску, колір, індивідуальні технічні характеристики, індивідуальна комплектація тощо), що є порушенням ч. 2ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг»,ст. 807 ЦК України.

Згідно з п. 1.5. Договору лізингу Лізингодавець разом із Продавцем солідарно відповідають перед Лізингоотримувачем виключно за зобовязаннями щодо продажу якісного Предмета лізингу. Відповідно до інших умов Договору лізингу, Лізингодавець не відповідає перед Лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності Предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець.

Оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.5 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та інше суперечить положенням ст. 808 ЦК України.

Пунктом 9.4 Договору встановлена можливість зміни Лізингодавцем вартості Предмета лізингу з моменту укладення Договору і до повної сплати авансу Лізингоодержувачем. У цьому випадку передбачений обовязок Лізингоодержувача єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплаченої суми авансових платежів. Водночас, споживачу не надано право, в цьому випадку, в односторонньому порядку розірвати договір.

Відповідно до п. 3.2.1 Договору Лізингодавець має право зобовязати Лізингоотримувача протягом 30 днів, з моменту направлення вимоги, надати додаткові гарантії у вигляді Договору поруки. При укладанні Договору поруки, поручителі повинні надати Лізингодавцю відповідні документи, які підтверджують, що їх дохід дорівнює сумі щомісячного лізингового платежу. У випадку якщо Лізингоотримувач не виконає вимоги щодо додаткових гарантій, Лізингодавець має право залишити транспортний засіб (предмет лізингу) у себе та не передавати його лізингоодержавачу до моменту виконання вимоги лізингодавця щодо надання гарантій. У випадку, коли предмет лізингу вже передано лізингоодержувачу, а останній не виконує вимоги, щодо надання додаткових гарантій подальшого виконання договору, лізингодавець має право вилучити предмет лізингу у лізингоодержувача до моменту надання ним гарантій визначених даним пунктом. Вказані положення є несправедливими, оскільки надають право Лізингодавцю односторонньо вирішувати питання про розірвання Договору і наявність порушень споживачем його умов, обмежують право споживача на користування Предметом лізингу, ставлячи його в залежність від позиції Лізингодавця.

Відповідно до п. 3.2.6 Договору Лізингодавець має право розірвати Договір в осторонньому порядку за умови невиконання Лізингоодержувачем умов Договору.

Відповідно до п. 3.3.10 Договору лізингодавець зобовязав самостійно купувати, встановлювати та сплачувати наступні товари, послуги та штрафи: 1) миття кузову, салону; 2) пальне і присадки для нього та всі рідини, які використовуються при експлуатації Предмета лізингу; 3) штрафи за порушення правил руху та паркування; 4) обслуговування додаткового устаткування, що не охоплене даним Договором; 5) реклама (наклеювання стакерів); 6) двірники для вітрового скла; 7) гальмові колодки; 8) ремонтні роботи, які не підпадають під дію гарантії чи страхування; 9) та інше. З цих положень витікає, що Лізингодавець за власним бажанням має можливість впливати на Лізингоутримувача та заради своїх інтересів може зобовязати останнього купувати, встановлювати та сплачувати інші товари та послуги.

Відповідно до п. 10.11 Договору дострокове погашення лізингових платежів може відбуватись не раніше ніж за 12 місяців після підписання акту приймання-передачі Предмету лізингу. При цьому сторони зобовязані підписати додаткову угоду до Договору, в якій повинні визначити порядок дострокового погашення платежів.

Статтею 12 Договору фінансового лізингу передбачено порядок розірвання договору, порядок повернення коштів та відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу. Положеннями даної статті встановлено односторонню відповідальність лізингоодержувача при розірванні договору та поверненні коштів. Згідно п. 12.1 Договору, у випадку розірвання даного Договору Лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок Лізингодавця авансового платежу, Лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання Договору в сумі 40% від сплаченої суми авансових платежів. У такому випадку комісія за організацію даного договору Лізингоодержувачу не повертається

Таким чином, аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами, дає підстави дійти висновку, що відповідач має право в односторонньому порядку змінювати розмір лізингових платежів, при цьому позивач при незгоді із такими змінами при розірванні вказаного договору позбавлений права вимагати повернення сплачених платежів. Крім того, у позивача за умовами договору відсутні права на одержання компенсації від відповідача у зв'язку із розірванням або невиконанням договору, позивач позбавлений права за наявності фінансової можливості достроково виконати умови договору без сплати штрафних санкцій.

Таким чином, умови укладеного договору про фінансовий лізинг обмежують права позивача як споживача, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про фінансовий лізинг», ЦК України, не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі. У зазначеному договорі звужені обов'язки лізингодавця, передбачені діючим законодавством, виключена його відповідальність за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, значно розширені права лізингодавця, не передбачено його обов'язок надати предмет у стані, який би відповідав його призначенню, не передбачені умови щодо розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача у випадку невиконання зобов'язань відповідачем і відшкодування шкоди, всупереч вимогам діючого законодавства визначено сплату комісійної винагороди у розмірі 10% від вартості предмета договору та авансового платежу .

Отже, враховуючи те, що в договорі фінансового лізингу укладеному між позивачем та відповідачем обмежені права позивача, як споживача, передбачені ЗУ «Про захист прав споживача», ЗУ «Про фінансовий лізинг» та ЦК України, умови договору не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін , його положення в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживача, і є несправедливими, а тому є підстави відповідно до вимог ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст.203 ЦК України та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визнати договір недійсним в цілому.

Відповідно до ч. 4ст. 5 закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», окремі види фінансових послуг можуть надаватися юридичним особам, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, а тому судом не береться до уваги твердження позивача про обов'язкову наявність у ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» ліцензії на здійснення фінансових послуг.

При цьому суд враховує, що відповідно до Положення про надання окремих фінансових послуг юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами № 21 від 22 січня 2004 року, передбачено можливість надання послуг фінансового лізингу юридичною особою, що не є фінансовою установою.

У той же час, суд вважає що оспорюваний договір фінансового лізингу № 1008 від 10.09.2016 року укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» є нікчемним, виходячи з наступних міркувань.

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу або договору поставки.

За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування.

Частинами першою та третьою статті 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.

За загальним правилом, передбаченим ч.1 ст.799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з ч.2 ст. 799 ЦК України договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України.

Саме така правова позиція викладена Верховним Судом України по справі № 6-2766цс15 у постанові від 16 грудня 2015 року, у постанові від 18.01.2017 року по справі №363/3673/14-ц, та в постанові ВСУ від 18.01.2017р. №6-648цс-16 яка у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами.

Між тим, сторонами договору лізингу № 1008 від 10.09.2016 року вимог щодо нотаріального посвідчення договору дотримано не було.

На підставі ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача сплачену ним суму у розмірі 45200 гривень 00 копійок.

За таких обставин, проаналізувавши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Отже, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640,00 грн.

На підставі викладеного та керуючись с ст.ст.. 1, 3, 10, 11, 15, 57, 60,169, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України; ст. 11, 15,16, 203, 215, 216, 220, 509, 526, 628, 638, 655, 799, 806-808 ЦК України, Законами України «Про захист прав споживачів», «Про фінансовий лізинг», суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів задовольнити.

Визнати Договір Фінансового Лізингу №1008 від 10 вересня 2016 року з додатками, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» та ОСОБА_1 - недійсним.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» () на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 45200,0 (сорок пять тисяч двісті) гривень 00 копійок.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» (код ЄРДПОУ 40352937) на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок.

Рішення суду може бути переглянуте за заявою відповідача, який не приймав участі при розгляді справи, поданої протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржено, про що протягом десяти днів з дня проголошення подається апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу потягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя

30 жовтня 2017 року