Заставнівський районний суд Чернівецької області
Справа № 716/624/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.11.2017 року Заставнівський районний суд Чернівецької області в складі:

головуючої судді - Сірик І.С.,

при секретарі - Барабащук О.А.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення боргу. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що протягом 2014-2015 років у зв'язку із сімейними обставинами відповідач тричі позичав у нього кошти, загальна сума яких складає 7000 євро. Так, 16.09.2015 року ОСОБА_4 склав письмову розписку, в якій обумовив суму позики 7000 євро, а також термін її повернення до 16.12.2015 року. У зазначений строк відповідач борг не повернув та в добровільному порядку відмовляється повернути кошти. Просить суд стягнути суму боргу, яка на підставі довідки від 06.04.2017 року виданої Приватбанком 7000 євро еквівалентно 203000 грн.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, суду вказав, що перебував з ОСОБА_4 в дружніх відносинах. Оскільки в нього були складні сімейні обставини при народженні дитини, яка потребувала лікування, неодноразово позичав гроші останньому. Однак коли сума боргу становила 7000 євро. ОСОБА_4 добровільно та власноруч написав розписку про позичені кошти та строк в який зобов'язався їх повернути.

Представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала у повному обсязі та вказала, що наявність оригіналу боргової розписки в позивача, безпосередньо вказує, що кошти ОСОБА_1 не повернуті.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та вказав, що позивачем не надано ніяких письмових доказів з приводу передачі та отримання коштів ОСОБА_4 саме від ОСОБА_1 Не заперечив факт написання відповідачем розписки від 16.09.2015 року, однак дані кошти позичались не у ОСОБА_1, а в ОСОБА_5 Даний борг повернутий, що стверджується оригіналом розписки останнього від 24.04.2016 року відповідно до якої вбачається, що ОСОБА_4 повернув борг в сумі 7000 євро, згідно розписки від 16.09.2015 року. Просив відмовити в задоволенні позову.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_4, який в даний час розірвано, колишній чоловік неодноразово позичав гроші протягом 2015-2016 роках у знайомих, в тому числі і ОСОБА_1 та ОСОБА_7, проте які це були суми боргу, умови повернення та написання розписок їй невідомі. Також не відомо на момент розгляду справи чи повернені борги ОСОБА_8 позичальникам.

Суд, заслухавши пояснення сторін, покази свідка, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Так, відповідно дост. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно ч.1, ч.3 ст. 212 ЦПК Українисуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Згідно ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вибір способу захисту своїх прав покладається на позивача.

Згідно ч.1, 2 п.1ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Обираючи спосіб захисту своїх прав, позивач вказує, що між ним та відповідачем виникли договірні правовідносини, що випливають із грошового зобовязання, а саме договору позики.

Так, у відповідності до вимог ч. 1ст. 509 ЦК Українизобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Ст. 510 ЦПК України передбачено, що сторонами в зобов'язанні є боржник та кредитор.

У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш, як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт укладення між сторонами, а саме ОСОБА_1 та ОСОБА_4 договору позики, зокрема суду надано боргову розписку відповідно до якої ОСОБА_4 позичив гроші в сумі 7000 євро та містить зобов'язання повернути їх до 16.12.2015 року.

Крім того суду будь-яких належних письмових доказів, які б підтверджували факт надання коштів позивачем відповідачу ОСОБА_4 суду не надано.

На підставі викладеного, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення боргу належить відмовити за безпідставністю.

Керуючись вимогами ст.ст. 11, 15, 16, 509, 510, 1046, 1047, 1049 ЦК України , ст.ст. 4, 10, 11, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні цивільного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Чернівецької області через Заставнівський районний суд.

Суддя Сірик І.С