УХВАЛА

31 жовтня 2017 року м. Зміїв

Суддя Зміївського районного суду Харківської області Бібік О.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову,

ВСТАНОВИВ:

31.10.2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про усунення перешкод у реалізації права власності.

Разом з позовною заявою надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом здійснення опису та передачі їй або незацікавленій особі - ОСОБА_3, що проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1) на зберігання документів на товар (новий дитячий одяг) та товару (новий дитячий одяг), які знаходяться за адресою: м. Зміїв, вул. Шевченка, буд. 7.

В обґрунтування заяви зазначила, що у будинку за адресою: м. Зміїв, вул. Шевченка, буд. 7 знаходяться належній їй речі - новий дитячий одяг та документи на даний товар, які підтверджують її право на вказане майно.

Нові дитячі речі, які є предметом поданого позову, вона використовувала під час здійснення підприємницької діяльності.

На даний час відповідач перешкоджає їй в володінні та розпорядженні майном, і, як їй стало відомо, почав реалізовувати його.

Ознайомившись з наданими матеріалами, суд дійшов наступного:

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

У відповідності з п. 2 ч. 1, ч. 3 ст. 152 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановленому законом.

Також, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Перший протокол ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР й із огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства.

При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Заявником ОСОБА_1 заявлено негаторний позов, де предметом є усунення перешкод у користуванні майном, що належить позивачу.

Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб'єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Із копії паспорта на ім'я ОСОБА_1 вбачається, що зареєстрованим місцем її проживання є вул. Шевченка, 7 м. Зміїв Харківської області. За вказаної адресою вона зареєстрована як фізична особа-підприємець ( а.с.4, 24)

Однак, позивачем не надано доказів, які б індентифікували це майно, як її власність, чи інше речове право, так як копії сертифікатів відповідності із граничним терміном дії до 27 січня 2016 року вказують на те, що виробником і власником трикотажної білизни для жінок і дівчаток є ТОВ "Торгівельний будинок"Габбі" (а.с.12-17)

Висновок державної санітарно-епідеміологічної експертизи від 16.12.2008 року із додатком до нього виданий також не позивачу ОСОБА_1, а ТОВ "Торгівельний будинок"Габбі", та втратив чинність 15.12.2013 року (а.с.18-19)

Крім того, позивачкою не надано доказів щодо знаходження майна, наділеного родовими ознаками в будинку №7 по вул. Шевченко в м. Зміїв Харківської області.

Отже, заява про забезпечення позову не містить відомостей щодо кількості, асортименту товару, який використовується позивачем ОСОБА_1, та який знаходиться за адресою вул. Шевченка, 7 м. Зміїв Харківської області.

Таким чином, заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 151, 152, 153 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 в забезпеченні позову у спосіб здійснення опису та передачі їй або незацікавленій особі - ОСОБА_3, що проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1) на зберігання документів на товар (новий дитячий одяг) та товару (новий дитячий одяг), які знаходяться за адресою: м. Зміїв, вул. Шевченка, буд. 7 за її позовною заявою до ОСОБА_4 про усунення пешкод у реалізації права власності.

Ухвалу суду може бути оскаржено сторонами до апеляційного суду Харківської області у п'ятиденний строк з дня її проголошення. Особами які не були присутніми під час проголошення ухвали, у той же строк з моменту її отримання.

Суддя -