РІШЕННЯ

іменем України

"08" листопада 2017 р. Справа № 145/1109/17

Провадження № 2/145/663/2017

Тиврівський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого Кіосак Н. О.

за участю секретаря Тихої О.Н.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_3, в якій просить визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3. такою, що втратила право на користування житлом в будинку під номером АДРЕСА_3.

Позов обґрунтовує тим, що він -власник даного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Будинок побудований його батьками до укладення шлюбу між ним та відповідачкою. Після укладення шлюбу він з своєю дружиною та дітьми, проживав в цьому будинку. Його мати померла в 1998 році, а батько - ІНФОРМАЦІЯ_4. Перед своєю смертю, в 2002 році він зареєстрував його дружину в даному будинку, де вона зареєстрована до сьогоднішнього дня. Як член сім'ї вона мала право користуватись даним житлом.

Проте, спільне життя у них з відповідачкою не склалось і 28.01.2016 року шлюб було розірвано. Вони не проживають разом, не підтримують ніяких відносин. З моменту розірвання шлюбу, тобто з 28.01.2016 року відповідачка в даному будинку не проживає, виїхала на постійне місце проживання в місто Вінниця, де проживає.

У них з ОСОБА_3 склались неприязні стосунки, вона перебуває в фактичних шлюбних відносинах з іншим чоловіком, він намагається влаштувати своє особисте життя. Тому неодноразово звертався до відповідачки в даній справі з проханням добровільно скасувати свою реєстрацію в належному йому житловому будинку, але йому було відмовлено, тому він вимушений звернутись до суду з даним позовом.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, просять позов задоволити з підстав, викладених у заяві.

Також ОСОБА_1 пояснив, що ОСОБА_3 виселилась з будинку 25.12.2015 року, переїхала проживати в м. Вінниця.

Він її з будинку не вигонив, перешкод в користуванні будинком не чинив, пропонував повернутись. Ні відповідачку, ні дітей він ніколи не вдарив. Він мав проблеми з алкоголем в період 2005-2011 р.р. Останніх п'ять років він взагалі не вживає алкоголь, за винятком 2-3днів, в період, коли позивачки залишала його будинок. Після цього, він звертався за допомогою в центр «Відродження».

Проте вона добровільно виїхала, з будинку забирала речі, які бажала. В день, коли вона виїжджала він пішов з дому. Протягом наступного року він перевіз їй решту її речей. На даний час її речей в будинку немає. Кухонний та спальний гарнітур, які залишились в будинку придбані ними в період шлюбу. Проте, це його майно, так як вона забрала свою частку майна іншими речами.

Сім'я розпалась і відповідачка переїхала з будинку, так як більше року перед розлученням мала коханця. Він просив її не руйнувати сім'ю.

В період шлюбу з відповідачкою вони проводили в будинку поточні ремонті роботи, переробили огорожу та викопали криницю. Ніяких добудов та перебудови не проводили.

Він став власником будинку після смерті батька. Спору за будинок з рідними братами у нього не має.

В будинку також зареєстровані їх з відповідачкою спільні діти: ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 Проти їх реєстрації він заперечень не має.

На даний час реєстрація відповідачки перешкоджає йому у здійсненні ним права власності, оскільки він не може оформити субсидію, привести в будинок іншу жінку.

В період з червня -серпні 2017року він знаходився на заробітках в Польші і йому повідомили, що позивачка приводила до його будинку свого нового чоловіка.

Представник позивача ОСОБА_2 також зазначив, що даний будинок не є спільним сумісним майном сторін. Це майно, яке залишилось позивачу після смерті батьків.

Відповідачка ОСОБА_7 та її представник ОСОБА_4 позовні вимоги не визнали, вважають позов безпідставним.

ОСОБА_7 пояснила, що вона зареєстрована в даному будинку за згодою батька позивача, переїхала з даного будинку 25.12.2015 року в квартиру до батьків в АДРЕСА_1.

Вимушена була виїхати з будинку, так як позивач тривалий час, з 2005 року по 2016 рік зловживав спиртними напоями, вів себе неадекватно, ображав, принижував її, міг вдарити, ним було створено нестерпні умови для спільного проживання. Неодноразово лікувався від алкоголізму, останній раз в січні 2016 року - в центрі «Відродження» м.Вінниця.

Позивач безпідставно її ревнував, хоча вона ніколи не давала йому для цього приводів, ніколи йому не зраджувала.

Після того, як вона переїхала він її переслідував, погрожував вбивством через ревнощі, просив повернутись. В зв'язку з чим, вона зверталась в поліцію, потім заяву відкликала, так як він її попросив.

В даний будинок вона планувала повернутись.

З червня 2017 року вона перебуває у фактичних шлюбних стосунках з іншим чоловіком, з яким познайомилась в травні 2016року і з ним наймає квартиру в АДРЕСА_2. Власного житла вона не має.

В будинок в АДРЕСА_3, вона вкладала кошти. В період спільного проживання в будинку вони з позивачем перемурували перестінок, влаштували санвузол, постелили на підлозі ламінат, поставили 17 пролетів бетонної огорожі. Ії батько з братом та позивачем викопали криницю. Також була зварена металева драбина на горище в будинок, поштукатурена літня кухня.

На ремонтні роботи вона брала кредит в банку в 2007 р., який виплатила в 2010 році за рахунок коштів, отриманих на утримання дитини, тому вона має право на частку даного домоволодіння.

В спірному будинку залишились її речі: спальний та кухонний гарнітури, душова кабіна.

Представник відповідача ОСОБА_4 зазначив, що позивачем невірно обрано спосіб захисту, оскільки позивач став власником будинку півроку тому, а відтак підстав для застосування положень ст. 405 ЦК України не має, оскільки не минув річний строк. Стаття 163 ЖК України, на яку посилається позивач, також не може бути застосована, оскільки вона регулює відносини з наймачем житлового будинку та членами його сім'ї. Крім того, відповідачка з поважних причин не проживала в даному будинку, оскільки позивач з 2005 року зловживав алкоголем, внаслідок чого, неодноразово лікувався від алкоголізму, вів себе неадекватно, чим створив нестерпні умови для спільного проживання.

Суд, вислухавши осіб, які беруть участь у справі, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Їх шлюб було зареєстровано 05.05.1998 року відділом РАЦС Вінницької міської ради. Рішенням Тиврівського районного суду від 28.01.2016 року шлюб розірвано. Рішення набрало законної сили 09.02.2016 року (а.с. 4-5).

12.04.2017 року за позивачем зареєстровано право власності на житловий будинок, що в АДРЕСА_3, що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.04.2017 року №85177663.

Відповідач зареєстрована в даному будинку 06.08.2002 року, що стверджується домовою книгою на будинок (а.с. 11-14).

ОСОБА_3 була зареєстрована в даному будинку за згодою ОСОБА_1, - колишнього голови двору, що стверджується сторонами.

Згідно технічного паспорту на будинок (а.с. 7-9) він побудований в 1980році, тобто до реєстрації шлюбу між сторонами.

Відповідно до витягів з погосподарських книг Великовулизької сільської ради за 1991-1995 р.р. головою двору даного будинку був ОСОБА_6, члени двору: ОСОБА_8, ОСОБА_1, ОСОБА_1, ОСОБА_9 в 1996-2000 роки голова двору ОСОБА_6, члени двору: ОСОБА_8, ОСОБА_1, ОСОБА_1

Згідно довідки виконкому Великовулизьскої сільської ради від 20.07.2017 року №194 з 1974 року по дату смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 домовласником даного будинку був батько позивача ОСОБА_6 (а.с.17).

ОСОБА_1 та ОСОБА_8- батьки позивача, що стверджується свідоцтвом про народження. ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_5, що стверджується свідоцтвами про їх смерть.

Відповідно до положень ч.4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст. 64 ЖК України, а саме подружжя, їх діти, батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство.

Проте, на момент набуття позивачем права власності на даний будинок, а саме, на 12.04.2017 року відповідачка не була членом його сім'ї, в зареєстрованому шлюбі з ним не перебувала, спільним побутом пов'язана не була, проживала за іншою адресою, що стверджується актом обстеження матеріально-побутових умов від 19.07.2017 року (а.с.16), показаннями свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_9

Свідок ОСОБА_10 показав, що ОСОБА_1 не проживає в будинку в АДРЕСА_3 більше року. Виїхала вона добровільно. Він не чув, щоб вони сварились, щоб ОСОБА_11 її вигонив з будинку. Останніх два роки ОСОБА_1 випившим не бачив.

Свідок ОСОБА_9 - рідний брат ОСОБА_1, показав, що будинок в АДРЕСА_3, побудували їх з ОСОБА_1 батьки: ОСОБА_6 та ОСОБА_12 Право власності оформлене на ОСОБА_1 Він на дане майно не претендував і не претендує.

ОСОБА_3 не проживає в даному будинку з дітьми років 2-3. Вона виїхала проживати в м. Вінниця. Влітку 2017року вона приїздила до будинку на 2-3 дні.

Вона пішла з будинку добровільно, брат її не вигонив, її речі він їй віддав добровільно.

Крім того, факт відсутності сімейних стосунків на момент набуття позивачем права власності на будинок не заперечує і відповідач, яка пояснила, що не проживає з позивачем в будинку по АДРЕСА_3 з 25 грудня 2015року.

Чинним законодавство не передбачений перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів колишнього власника у випадку зміни власника. Виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім'ї на користування цим будинком.

Дана правова позиція висловлена Верховним Судом України в ухвалі від 13.01.2011 року.

Аналіз статей 383, 391, 405 ЦК України, статті 156 ЖК України дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути і існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів сім»ї ( постанова Верховного Суду України від 05.11.2014 року), висновки якого є обов'язкові до застосування судами відповідно до положень ст. 360-7 ЦПКУКраїни.

Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особисто немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власник розсуд.

Відповідно до ч. 1ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно ч. 1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно правової позиції Верховного Суду України у постанові від 16.11.2016 року ( справа №6-709цс 16) зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права.

Положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушено права власності на жиле приміщення, у тому числі осіб, які не є членами його сім'ї.

Реєстрація відповідача створює перешкоди для позивача в користуванні житлом, позбавляє права вільно володіти ним.

Відтак, відповідно до положень ч.2 ст.406 ЦК України право відповідачки на користування будинком підлягає припиненню на вимогу його власника.

Оскільки відповідач на момент набуття позивачем права власності на будинок не була членом його сім'ї, наймачем будинку чи членом його, відповідно до положень ч.2 ст.157, ст. 162 ЖК України позивач не укладав із неї угоди про користування житловим приміщенням, на зазначені правовідносини не поширюються норми статей 163 ЖК України, яка регулює відносини власника з наймачем житлового будинку та членів його сім'ї та ст. 405 ЦК України, яка регулює відносини власника будинку та членів його сім'ї.

Суд вважає, що за змістом ст. 119 ЦПК України під підставами позову слід розуміти обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, а не самі посилання позивача на певну норму права, яку суд може змінити якщо її дія не поширюється на дані правовідносини, а тому застосування судом вищевказаних норм матеріального права не є порушенням засад ст. 11 ЦПК України, а саме не свідчать про вихід суду за межі позовних вимог.

Доводи відповідачки про те, що вона має право на частку в будинку по АДРЕСА_3, не є предметом розгляду даної справи, відповідного позову відповідач не подавала. Будь-яких правовстановлюючих документів на обґрунтування права власності на частку вказаного будинку відповідачка суду не надала.

Після початку розгляду справи по суті стороною відповідачки на обґрунтування поважності причин її відсутності у будинку заявлено клопотання про виклик свідків та витребування доказів, а саме інформації про проходження лікування позивачем у КП «Соціотерпія».

Проте, відповідно до ч.ч.1,2 ст. 132 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті.

Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин.

Про зазначені положення процесуального закону, на виконання ст.167 ЦПК України, судом було роз'яснено сторонам до початку розгляду справи по суті. Так само, судом було роз'яснено право сторін на правову допомогу (ст.27 ЦПК України).

За наведеного, доводи сторони відповідача щодо юридичної необізнаності відповідачки про порядок подання доказів, не є поважними причинами для прийняття даних доказів, тому в задоволенні вказаних клопотань судом було відмовлено.

Позивачем при подачі позову сплачено судовий збір в сумі 640 грн.(а.с.1). Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує понесені позивачем документально підтверджені судові витрати

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 61, 88, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 16, 319, 383, 391, 406 ЦК України, ст. 64, 156 ЖК України, -

вирішив:

Позов задоволити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, такою, що втратила право на користування житлом в будинку під номером АДРЕСА_3.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 640 грн.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до Апеляційного суду Вінницької області через Тиврівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, особами, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення рішення - з дня отримання копії рішення.

Суддя: Н. О. Кіосак