Провадження № 22-ц/773/688/17 Категорія: 59 Доповідач: Карпук А. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Бовчалюк З.А., Стрільчука В.А.,

секретар Концевич Я. О.

з участю: представник позивача ОСОБА_1,

представників відповідачів: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до Луцької міської ради, Релігійної громади Преподобного Іова Почаївського Української Православної Церкви Київського Патріархату, Державного реєстратора ОСОБА_5 Відділу державної реєстрації Луцької районної державної адміністрації, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідачів ОСОБА_7 про визнання протиправними рішень суб'єкта владних повноважень та скасування запису про реєстрацію за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_6 подану від її імені представником ОСОБА_8 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 квітня 2017 року,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 06.04.2017 року у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач подала апеляційну скаргу у якій покликається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що надання земельної ділянки у постійне користування відповідачу - Релігійній громаді Преподобного Іова Почаївського Української Православної церкви Київського Патріархату не порушує прав позивача.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та грунтується на законі.

Судом першої інстанції встановлено, що 01.08.2012 року між територіальною громадою м.Луцька в особі Луцької міської ради та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_6 передано у власність нежитлове приміщення загальною площею 97,9 кв.м. за адресою: м. Луцьк, вул. Грабовського, 5-б.

Згідно з Державним актом на право постійного користування землею серії ІІ-ВЛ №000796 від 10.12.1997 року земельна ділянка площею 0,1497 га за адресою: м. Луцьк, вул. Грабовського, 5-б (колишня вул. Грабовського, 3-а) була надана в постійне користування для будівництва і обслуговування виробничих приміщень Житлово-експлуатаційній конторі №2 м. Луцька на підставі рішення Луцької міської ради від 27.11.1997 року №582.

Рішенням Луцької міської ради від 30.09.2015 року №78/114 припинено Державний акт на право постійного користування на землю від 10.12.1997 року серії ІІ ВЛ №000796 виданий ЖЕК №2 м. Луцька.

Вбачається, що при укладенні договору купівлі-продажу нежитлових приміщень питання щодо права на земельну ділянку, на якій вони розташовані, не вирішувалось.

ОСОБА_6 звернулася до Луцької міської ради з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. Грабовського, 5-б для обслуговування нежитлового приміщення. Рішенням Луцької міської ради від 29.05.2013 року №41/50 ОСОБА_6 було відмовлено в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для обслуговування нежитлового приміщення на вул. Грабовського, 5-б в м. Луцьку площею 0,1175 га за рахунок земель міста, наданих у постійне користування. Рекомендовано заявнику розробити схему земельної ділянки в іншій конфігурації.

27.04.2016 року Луцька міська рада ухвалила рішення №7/92 «Про надання Релігійній громаді Преподобного Іова Почаївського УПЦ КП дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в постійне користування для будівництва та обслуговування церковно-притчевого будинку на вул. Грабовського».

28.09.2016 року Луцькою міською радою було винесено рішення за №13/1 «Про надання Релігійній громаді Преподобного Іова Почаївського УПЦ КП в постійне користування земельної ділянки для будівництва та обслуговування церковно-притчевого будинку на вул.Даньшина,39,а.»

Згідно з поясненнями сторін, схемою генплану (а.с.97), відповідачеві надано у постійне користування частину земельної ділянки, яка раніше перебувала у користуванні ЖЕК №2 м. Луцька. Позивач ОСОБА_9 у позовній заяві та в апеляційній скарзі зазначає, що саме вона має право на земельну ділянку, яка перебувала у постійному користуванні ЖЕК № 2 виходячи з положень ст. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України, а тому прийняття Луцькою міською радою рішень про надання частини земельної ділянки у користування Релігійної громади порушує її права та суперечить Закону.

Наведені доводи спростовуються такими обставинами.

Відповідно до ч.І ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Тобто, у цій нормі закріплено право набувача будинку, будівель або споруд на користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені (тобто частиною земельної ділянки під будівлями та спорудами) та частиною земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

З пояснень представника позивача та схеми генплану вбачається, що ОСОБА_9 не позбавлена доступу (доїзду) до належних їй будівель, надана відповідачу земельна ділянка межує з земельною ділянкою по вул. Грабовського 5-б, на якій розташовані належні позивачеві нежитлові приміщення. Позивач не подала суду доказів, що наявна вільна земельна ділянка, яка є власністю територіальної громади, за розмірами недостатня для одержання в користування для обслуговування придбаних нежитлових приміщень.

Відповідно до ч.1 ст.143 Конституції України, територіальні громади села, селища, міста вирішують питання місцевого значення віднесені законодавством до їхньої компетенції.

Згідно ст.122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Стаття 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачає, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією, цим та іншими законами до їх відання.

Згідно із ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення питань регулювання земельних відносин є виключною компетенцією сільських, селищних, міських рад (п.32).

Виходячи із системного аналізу наведених норм права суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що, земельна ділянка площею 0,1497 га за адресою: м. Луцьк, вул. Грабовського, 5-б (колишня вул. Грабовського, 3-а), яка була надана в постійне користування для будівництва і обслуговування виробничих приміщень ЖЕК №2 м. Луцька на підставі рішення Луцької міської ради від 27.11.1997 року №582, перебуває у комунальній власності і питання передачі земельної ділянки у власність або у користування є виключною компетенцією міської ради, а тому прийняття оскаржених рішень будь-яких прав і інтересів позивача не порушує.

Як зазначено вище, спірна земельна ділянка перебувала у постійному користуванні ЖЕК № 2 на підставі Державного акта на право постійного користування земельної ділянки, який після відчуження нежитлових приміщень був припинений (а.с.11).

Частиною 2 статті 92 Земельного Кодексу України визначено вичерпний перелік субєктів права постійного користування земельною ділянкою, до яких громадяни - фізичні особи не віднесені.

Тому позивач безпідставно посилається на перехід до неї права користування спірною земельною ділянкою у звязку з придбанням нежитлових приміщень на тих самих умовах, на яких користувався земельною ділянкою ЖЕК №2 м. Луцька.

На даний час позивач не позбавлена права звернутися до міської ради з заявою про надання вільної земельної ділянки для обслуговування придбаних нежитлових приміщень.

Та обставина, що земельна ділянка площею 0.0823 га по вул. Грабовського 5-б у м. Луцьку є частиною земельної ділянки, яка раніше перебувала у користуванні ЖЕК № 2 указує не про накладення земельних ділянок, а про те, що міська рада, після припинення Державного акта на право користування земельною ділянкою ЖЕК № 2, як розпорядник земель комунальної власності, надала земельну ділянку відповідної площі (0.0823 га) у постійне користування відповідача.

Оскільки позивачу ОСОБА_9 не надавалась в установленому законом порядку земельна ділянка, документи, що підтверджують її право користування земельною ділянкою відсутні, викладені в апеляційній скарзі доводи про те, що надана Церковній громаді земельна ділянка накладається на належну їй земельну ділянку, є необґрунтованими.

Покликання апелянта на преюдиційність обставин, встановлених ухвалою Львівського апеляційного суду від 28.11.2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_6 до Луцької міської ради про визнання рішення протиправним (а.с. 58-63) є помилковим, оскільки у цьому судовому рішенні судом зроблено правові висновки (судження) щодо прав і обов»язків сторін виходячи із проведеного адміністративним судом тлумачення норм права та наданої оцінки доказам, що містилися у матеріалах справи, у той час як відповідно до положень ч.3 ст. 61 ЦПК України підставою звільнення від доказування є встановлення обставин судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили .

Норми статтей 120 ЗК України, 377 ЦК України підлягають застосуванню до спірних правовідносин з урахуванням положень частини 2 ст. 92 ЗК України, які у частині виникнення права постійного користування земельною ділянкою є спеціальними.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до субєктивного тлумачення норм права та обставин справи, тому не можуть слугувати підставою для скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

З матеріалів справи вбачається, що згідно листа Апеляційного суду Волинської області від 29 травня 2017 року №7591/2017/161/17767/16-ц в газеті «Волинь нова» опубліковано оголошення про виклик у судове засідання третьої особи ОСОБА_7, вартість якого відповідно до рахунку №3384 від 06 липня 2017 року становить 180 грн.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що з ОСОБА_6 слід стягнути судові витрати пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик третьої особи в сумі 180 грн.

Керуючись статтями 303,304, 307, 308, 314,315 ЦПК України колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 квітня 2017 року у даній справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_6 в дохід держави 180 (сто вісімдесят)грн. витрат повязаних публікацією в пресі оголошення про виклик третьої особи.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді: