Справа №521/7341/17
Провадження №2/521/3680/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2017 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Поліщук І.О.,

при секретарі Святецькій І.О.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, збільшивши який, просить стягнути з відповідачки суму боргу за договором позики у розмірі 1 116486, 40 гривень, що є еквівалентом 43 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ на день ухвалення судового рішення, та проценти за договором позики за користування коштами у розмірі 710 007,45 гривень, що є еквівалентом 27345,00 доларів США, а також понесені позивачем витрати по сплаті судового збору у розмірі 8000,00 гривень. В обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що 15 листопада 2016 року між нею ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 був укладений договір позики, згідно якого відповідачка отримала від позивачки в борг грошову суму у розмірі 43 000,00 доларів США строком на шість місяців, які відповідачка на протязі визначеного у договорі строку зобовязалася повернути з оплатою процентів за користування грошовими коштами окремо по кожній частці суми позики за наступними ставками: 20 000 доларів США під 5% за один місяць; 12000 доларів США 6% за один місяць; 11000 доларів США 6,5% 10-12 днів. В підтвердження укладання договору позики відповідачка власноручно написала розписку, в якій зобов'язалася повернути позивачці борг у розмірі 43 000 доларів США з виплатою процентів, у розмірі як передбачено договором на протязі шести місяців з частковим погашенням боргу кожний місяць. Однак умови договору позики відповідачка не виконувала, після спливу строку повернення позики, ні сам борг, ні проценти за користування позикою не повернуті у добровільному порядку, у звязку з чим позивачка вимушена звернутися з наступним позовом до суду.

В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, зазначивши, що на задоволенні позову наполягає та просить суд стягнути з ОСОБА_2 в врахуванням курсу долару до гривні на час прийняття судом рішення у розмірі 1 116486,40 гривень, що є еквівалентом 43 000 доларів США та гривень, та проценти за користування позикою у сумі 710 007,45 гривень, що є еквівалентом 27 345,00 доларів США. В судовому засіданні позивачка пояснювала, що тривалий час знайома з відповідачкою по справі, з якою склалися довірливі стосунки, і тому вона погодилася запозичити останній грошові кошти у розмірі 43 000 доларів США. Позивачка розповіла суду, що перша частина грошових коштів була передана за декілька днів до написання розписки, остання сума передавалася 15 листопада 2016 року у квартирі ОСОБА_2 у присутності їх спільної знайомої ОСОБА_4, яка також підписала розписку, написану власноруч ОСОБА_2 Проте, що відповідачка вказала дату написання розписки як 15 листопада 2017 року, тобто день який ще не наступив, вона вже побачила після того, як вирішила звернутися до суду. Вважає, що ОСОБА_2 помиляючись у написанні року, в даті вказаної у розписці зробила це навмисно, з наміром ухилитися від виконання зобовязань і як наслідок від матеріальної відповідальності.

Відповідачка ОСОБА_5 в судові засідання не зявлялася, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

В судовому засіданні інтереси відповідачки представляла адвокат ОСОБА_6, яка проти задоволення позову заперечувала, вказуючи, що розписка надана суду в якості доказу укладення договору позики не створила за собою жодних прав чи обовязків для сторін, адже позивачем не було виконано умови розписки на підставі чого боржник на даний час не отримував жодних грошей в рамках останньої. Зазначена розписка, яку надано суду не є належним доказом виникнення правовідносин, адже датою її складання є 15.11.2017 року, що є неможливо навіть фізично. Оскільки надана суду розписка не є належним доказом, а її зміст не відповідає вимогам законодавства, зокрема вона не містить істотної умови договору позики дати отримання коштів, а саме кошти за нею не передавались, то у задоволенні позову слід відмовити. В судовому засіданні представник відповідачки на запитання суду, відповіла, що при співбесіді з ОСОБА_2 ними обговорювалася тільки правова позиція по справі, а саме стосовно нікчемності наданого позивачкою документу-розписки, інші питання нею, як адвокатом не зясовувалися. Зокрема ОСОБА_2 не підтверджувала і не спростовувала факт написання розписки, тільки заперечувала щодо отримання грошових коштів від ОСОБА_1 В судовому засіданні 13.06.2017 року судом оголошено перерву, у звязку з клопотанням представника відповідача яка просила надати можливість ОСОБА_2 особисто дати пояснення в суді. В судове засідання 18 липня 2017 року відповідачка ОСОБА_2 не зявилася, представник ОСОБА_2 повідомила суд, що її довірителька виїхала за кордон та має намір повернутися тільки наприкінці серпня 2017 року. Враховуючи, що ніяких документів підтверджуючих відїзд ОСОБА_2 з межі України суду не надано, сама представник ОСОБА_2 не впевнена щодо відїзду її довірительки, суд, приймаючи до уваги позицію сторони позивачки, продовжив розгляд справи у відсутності ОСОБА_2.

Таким чином, вислухавши пояснення позивачки, її представника, представника відповідачки, свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що саме 15 листопада 2016 року між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 був укладений договір позики, згідно якого відповідачка отримала від позивачки в борг грошову суму у розмірі 43 000 (сорок три тисячі доларів США), які остання зобовязалася повернути з процентами на протязі шести місяців з частковим погашенням боргу кожний місяць. В підтвердження укладання договору позики відповідачка власноручно написала розписку, в якій вказується, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, адреса Комітетська, 11/17АДРЕСА_1, НОМЕР_1 виданий Хмельницьким ОМ Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, 04.02.2009 року, код НОМЕР_2, взяла у ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, НОМЕР_3 Київським РО ГУМВС України в Одеській області, 5.06.2002 року 43 000 тисяч $ (сорок три тисячі) доларів під процент, 20 000 тисяч $ (двадцять тисяч) 5%, 12 000 тисяч $ (дванадцять тисяч) 6%, 11000 тисяч $ (одинадцять тисяч) 6,5% кожні 10-12 днів. Зобовязується повернути всю суму у повному розмірі з процентами на протязі шести місяців з частковим погашенням боргу кожний місяць. Розписка підписана ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 У розписці ОСОБА_2 власноруч вказала дату написання розписки 15.11.2017 року.

Згідно ч. 1 ст. 251 ЦК України cтроком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно ч. 1 ст. 252 ЦК України cтрок визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обовязок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі, або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором.

Отже за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Таким чином, договір позики є уклад енним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів саме у борг. Отже у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання грошового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046,1047 ЦК України необхідно встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа,на підставі якого доказується факт укладення договору позики та його умов.

В судовому засіданні за клопотанням представника позивача допитана свідок ОСОБА_4, яка показала суду, що знайома зі сторонами по справі на протязі тривалого часу. 12 листопада 2016 року у її присутності у квартирі ОСОБА_1, ОСОБА_2І отримала від позивачки 20 000 доларів США, вона особисто гроші не рахувала, сума їй відомо зі слів ОСОБА_1 Свідок розповіла суду, що 15 листопада 2016 року разом з ОСОБА_1 приїхала на квартиру до ОСОБА_2, що знаходиться на вулиці Комітетський і в її присутності ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 23 000 доларів США, свідок звернула увагу, що ці гроші також не рахувала, однак підтверджує, що розписку про отамання боргу ОСОБА_2 писала власноруч у її присутності, яку потім особисто підписала. Вони з ОСОБА_1 також підписали розписку, не звернувши увагу на помилку допущену ОСОБА_2 у написанні року складання цього документу, тобто відповідачка помилково написала рік «2017» замість правильного «2016». Суд приймає до уваги покази свідка ОСОБА_4, враховуючи правила ст. 1051 ЦК України, якими встановлено, що якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідчення свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором, оскільки договір позики, укладено сторонами у письмовій формі, що підтверджується розпискою, а свідок ОСОБА_4 підтвердила факт передачі грошових коштів, та факт написання розписки у її присутності самою відповідачкою ОСОБА_2.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Верховний Суд України у Постанові від 18 січня 2017 року по цивільній справі № 6-2789цс16 та у Постанові від 18 вересня 2013 року по цивільній справі № 6-63цс13 висловив правову позицію, у якій зазначив, що, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. В контексті даної правової норми обовязковими реквізитами боргового документу є власноручний підпис позичальника,його уповноваженого представника, а факультативними дата, місце видачі, вказівка про свідків тощо.

З цих підстав суд робить висновок про те, що представлена позивачем на підтвердження укладання договору позики між ним та відповідачкою розписка позичальника, свідчить про виникнення між сторонами правовідносин, які регулюються положеннями цивільного законодавства щодо договорів позики. Таким чином між сторонами був укладений договір позики грошей на визначений термін. За умовами даного договору позивачка передала відповідачці зазначену грошову суму у позику, а відповідач зобовязалася, відповідно, повернути отримані кошти готівкою.

Верховний Суд України у Постанові від 01 березня 2017 року по цивільній справі № 6-284цс17 висловив аналогічну правову позицію, у якій зазначив, що…сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу. Ураховуючи умови договору та положення статті 533 ЦК України, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення суми боргу, відповідно до умов договору та положень цієї норми, визначену за курсом долара США станом на день ухвалення судового рішення, як зазначено у позовних вимогах.

Згідно офіційного Повідомлення НБУ «Про офіційні курси гривні до іноземної валюти» курс долару США до гривні України встановлений НБУ на липня 2017 року становить 26,90 грн. за 1 долар США, отже на цю дату еквівалент грошової суми в розмірі 43 000 (сорок три тисячі) доларів США дорівнює 1 116 486 (один мільйон сто шістнадцять тисяч чотириста вісімдесят шість) гривень 40 копійок. В контексті статі 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу України, інших вимог цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з положеннями статей 530, 612, 625 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Судом встановлено, що після спливу шестимісячного строку з дати отримання грошової позики у розмірі 43 000 доларів США, відповідачка не повернула борг позивачці в добровільному порядку. З зазначених вище підстав суд присуджує до стягнення з відповідачки ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошова сума у розмірі 1 116 486 (один мільйон сто шістнадцять тисяч чотириста вісімдесят шість) гривень 40 копійок, що є грошовим еквівалентом 43 000 доларів США.

Стосовно позовних вимог про стягнення процентів за користування позикою, за умовами договору позики, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, суд дійшов наступних висновків.

Судом досліджувалася письмова розписка відповідачки ОСОБА_2, яка підтверджує факт отримання нею грошової суми в борг від позивача у розмірі 43 000 доларів США. Зі змісту розписки вбачається, що 43 000 тисячі $ (сорок три тисячі) доларів передаються під процент, а саме - 20 000 тисяч $ (двадцять тисяч) 5%, 12 000 тисяч $ (дванадцять тисяч) 6%, 11000 тисяч $ (одинадцять тисяч) 6,5% кожні 10-12 днів. Згідно ст. 536 ЦК України, «за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства».

Частиною першою ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Однак, суд, проаналізувавши розписку, надану сторонами у підтвердження договору позики, приходить до висновку, що визначити розмір процентів, який був встановлений в договорі укладеному між сторонами, за який період та з якої суми необхідно розраховувати проценти неможливо, оскільки умови викладені у цієї частині договору є незрозумілими, а тому відмовляє у задоволенні позову в цієї частині.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом з тим вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, однак унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції. Однак позивачем, у даному процесі не заявлено позовних вимог щодо стягнення трьох відсотків річних за правилами ст. 625 ЦК України.

Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для часткового задоволення позову і стягнення з відповідача на користь позивача загальної суми боргу за договором позики, фактично укладеним 15 листопада 2016 року у розмірі 43 000 (сорок три тисячі) доларів США.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З цих підстав суд присуджує до стягнення з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 і суму сплаченого позивачем судового збору у розмірі 8000 (вісім тисяч) гривень.

Керуючись ст.ст. 5-8, 10, 11, 15, 57-60, 64, 88, 169, 195, 196, 208, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 251, 252, 254, 524, 526, 530, 533, 536, 612, 625, 631, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та процентів за користування позикою задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, (зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, НОМЕР_1, виданий 04.02.2009 року Хмельницьким ОР ОМУ ГУМВС України в Одеській області, ІПН НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1, суму боргу за договором позики від 15 листопада 2016 року у розмірі 1 116 486 (один мільйон сто шістнадцять тисяч чотириста вісімдесят шість) гривень 40 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2, (зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, НОМЕР_1, виданий 04.02.2009 року Хмельницьким ОР ОМУ ГУМВС України в Одеській області, ІПН НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору 8000 (вісім тисяч ) гривень 00 копійок.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області на протязі десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: