У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів:Євтушенко О.І., Карпенко С.О.,
Леванчука А.О., Мостової Г.І.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів фінансових послуг, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 серпня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області від 01 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») про захист прав споживачів фінансових послуг. В обгрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 11 травня 2011 року між ним та відповідачем було укладено договір приєднання № ZPB0AD40302534, за умовами якого позивач отримав споживчий кредит в розмірі 61 182, 64 грн на придбання автомобіля. Строк дії договору до 10 травня 2016 року. Між сторонами 13 травня 2011 року було укладено договір застави, за умовами якого, для забезпечення повного і своєчасного виконання позичальником зобов'язань за договором приєднання заставодавець передає в заставу заставодержателю предмет застави - автомобіль Мегсеdеs-Веnz, реєстраційний номер НОМЕР_1, 1994 року випуску. Підпунктом «г» пункту 1.2.8 Договору приєднання передбачено, що позивач зобов'язаний сплачувати відповідачеві винагороду за резервування ресурсів у розмірі 5,76 % річних від суми зарезервованих ресурсів. Позивач посилається, що в умовах договору приєднання не зазначено, в чому саме полягає послуга банка «винагорода за резервування ресурсів» та не вказано, в чому полягає її результат та як саме споживач може його отримати. Національним банком України визначено, що банк зобов'язаний резервувати кошти за кожною операцією залучення депозиту, кредиту (позики) в іноземній валюті від нерезидента у розмірі 20 відсотків від загальної суми операції. Споживчий кредит був отриманий позивачем у національній валюті, він не потребував операції з резервування коштів. Крім цього, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, а саме: ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо. Вважає, що умови про сплату позивачем винагороди за резервування, яке не передбачене чинним законодавством, включені до договору безпідставно. В зв'язку з тим, що укладений кредитний договір є договором приєднання, позивач не міг запропонувати власні умови договору. Якби у позивача була можливість, він не приймав би умов щодо встановлення в договорі винагороди за резервування ресурсів в розмірі 5,76 % річних, оскільки він цієї послуги не отримував, що вона означає йому роз'яснено не було, плата за кредит окрім відсотків в розмірі 20,04 % річних за рахунок винагороди збільшилась ще на 5,76 %. Вказана умова включена відповідачем до змісту договору споживчого кредиту всупереч принципу добросовісності, має наслідком істотний дисбаланс прав та обов'язків на шкоду споживача та є несправедливою умовою. Позивач просив визнати положення пп. «г» пункту 1.2.8, яким встановлена винагорода за резервування ресурсів у розмірі 5,76 % річних від суми зарезервованих ресурсів недійсними; застосувати наслідки недійсності пп. «г» пункту 1.2.8 та зобов'язати ПАТ КБ «Приватбанк» здійснити перерахунок заборгованості за договором приєднання № ZРВ0АD40302534 від 11 травня 2011 року та зарахувати в рахунок погашення суми кредиту грошові кошти, сплачені позивачем, як винагороду за резервування ресурсів за весь час дії договору.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області від 01 грудня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено. Визнано недійсним підпункт «г» пункту 1.2.8. договору приєднання №ZPB0AD40302534 від 11 травня 2011 року, укладеного між ОСОБА_6 та ПАТ КБ «Приватбанк», яким встановлена винагорода за резервування ресурсів у розмірі 5,76% річних від суми зарезервованих ресурсів. Зобов'язано ПАТ КБ «Приватбанк» здійснити перерахунок заборгованості за договором приєднання №ZPB0AD40302534 від 11 травня 2011 року, укладеним між ОСОБА_6 та ПАТ КБ «Приватбанк», та зарахувати в рахунок погашення суми кредиту грошові кошти, сплачені ОСОБА_6, як винагороду за резервування ресурсів за весь час дії договору.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій щодо обставин встановлених судом скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити з застосуванням наслідків пропуску строку позовної давності, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судами встановлено, що 11 травня 2011 року між ОСОБА_6 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір приєднання № ZРВ0АD40302534, за умовами якого позичальник отримав кредит в розмірі 61 182,64 грн, з терміном повернення 10 травня 2016 року. Процентна ставка за користування кредитом встановлена у розмірі 20,04 % річних.

Відповідно до пп. 1.2.3 договору, кредитні кошти надавались на наступні цілі: 55 000,00 грн. - на придбання автомобіля, 34,00 грн - за реєстрацію предмета застави в державному реєстрі, 1 650,00 грн - оплата винагороди за надання фінансового інструменту, що сплачується в момент видачі кредиту, 233,64 грн - для оплати вартості поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Підпунктом «г» пункту 1.2.8 Договору приєднання передбачено сплату інших платежів, в тому числі винагороду за резервування ресурсів у розмірі 5,76 % річних від суми зарезервованих ресурсів, згідно графіку погашення кредиту (додаток № 1 до договору).

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України « Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положень, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміну у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Відповідно до ст. 55 Закону України « Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами ( договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана вчинити на користь іншої сторони, певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов'язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору. Якщо вимога про зміну або розірвання договору пред'явлена стороною, яка приєдналася до нього у зв'язку зі здійсненням нею підприємницької діяльності, сторона, що надала договір для приєднання, може відмовити у задоволенні цих вимог, якщо доведе, що сторона, яка приєдналася, знала або могла знати, на яких умовах вона приєдналася до договору.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 розтлумачено положення пп. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», які поширюються на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Згідно з абз. 3 ч. 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього закону, є нікчемною.

Відповідно до п. 3.2. та п. 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року, кредитний договір має містити графік платежів у розмірі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з врахуванням даних, передбачених у додатку до цих правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо).

Відповідно до Правил резервування коштів за залученими уповноваженими банками депозитами і кредитами (позиками) в іноземній валюті від нерезидентів, затвердженими Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2008 року № 173 встановлено, що банк зобов'язується резервувати кошти за кожною операцією залучення депозиту, кредиту (позики) в іноземній валюті від нерезидента у розмірі 20 відсотків від загальної суми операції.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, визначившись правильно з характером спірних правовідносин, встановивши у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції правильно зауважив, що у договорі приєднання не зазначено в чому саме полягає послуга банка «винагорода за резервування ресурсів» та не вказано в чому полягає її результат та яким чином споживач може його отримати. Вказана умова включена відповідачем до змісту договору споживчого кредиту всупереч принципу добросовісності, має наслідком істотний дисбаланс прав та обов'язків на шкоду споживача та є несправедливою умовою, в розумінні ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Разом з цим, судом першої інстанції враховано доводи позивача, викладені ним у клопотанні про поновлення строку звернення до суду за захистом порушеного права (а.с. 39-40) та надано їм мотивовану оцінку. Поновлюючи позивачеві строк звернення до суду суд першої інстанції порушень процесуального права не допустив.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та залишив рішення цього суду без змін.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги зводяться фактично до переоцінки доказів, не спростовують та не дають підстав вважати, що при розгляді справи судами попередніх інстанцій допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 серпня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області від 01 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: О.І. Євтушенко
А.О. Леванчук
С.О. Карпенко
Г.І. Мостова