Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/2790/17 Головуючий у 1-й інст. Драч Ю. І.
Категорія 5 Доповідач Миніч Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2017 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді Миніч Т.І.

суддів Борисюка Р.М.,

ОСОБА_1

секретаря

судового засідання ОСОБА_2

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 08 червня 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Корольовського відділу державної виконавчої служби Житомирського міського управління юстиції Житомирської області, Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України про визнання майна об»єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на майно,

встановив:

У квітні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, Просила визнати за нею та ОСОБА_5 право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 станом на 06.03.2015 року.

Рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 08 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 порушує питання про скасування зазначеного рішення з ухваленням нового - про задоволення її вимог у повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, суд не врахував, що спірна квартира є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки була придбана нею та чоловіком під час шлюбу за спільні кошти. 06.03.2015 року квартира була реалізована на прилюдних торгах без її згоди як співвласника ? частини квартири, а 26.03.2015 року - право власності зареєстровано за новим власником ОСОБА_4 Тому вважає, що спірна квартира має бути визнана спільною сумісною власністю подружжя станом на 06.03.2015 року, оскільки саме на цю дату майно ще не було зареєстровано за новим власником. На думку апелянта, поза увагою суду залишилась та обставина, що в порушення вимог ч.6 ст.52 ЗУ "Про виконавче провадження", ч.1 ст.73 СК України спірна квартира була продана в цілому, без виділення її частки в натурі, чим безпідставно позбавлено її, як співвласника, права власності на нерухоме майно.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст.316 ЦК правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом ч.1 ст.317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 321 ЦК визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що підстав для задоволення позову немає.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 26.07.1980 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії І-ТП № 409565, актовий запис №1149 (а.с.8).

01.08.2006 року на підставі рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 27.07.2006 року за №580 ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності серії ЯЯЯ № 674184 на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 9).

Із змісту листа ДП «Інформаційний Центр» Міністерства юстиції України від 31.03.2015 року за №8369/01-06 вбачається, що 06.03.2015 року спірну квартиру було продано ОСОБА_4, який став переможцем електронних торгів по лоту №42674 (а.с.11).

26.03.2015 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_6 на імя ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на вказану квартиру (а.с.10). Ці обставини підтверджуються також інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власників на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта, з якої вбачається, що ОСОБА_4 є власником спірної квартири (а.с.63).

Згідно зі ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Чоловік позивачки - відповідач ОСОБА_5 права позивачки як співвласниці спірної квартири не заперечує.

Разом з тим, з моменту набуття права на спірне нерухоме майно новим власником квартира перестала бути об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Із змісту ст.392 ЦК випливає, що особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами, за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов»язальних відносинах; у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто, позивачем у позовах про визнання права власності може бути лише особа, яка вже є власником, а не яка претендує на спірне майно.

В даному випадку правовстановлюючий документ - свідоцтво про право власності на квартиру на ім»я ОСОБА_4 є чинним.

Підставою для видачі цього свідоцтва були електронні торги, законність яких оспорювались ОСОБА_5

Проте ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.11.2016 року залишено в силі рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 24.12.2015 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 17.03.2016 року. Зазначеними судовими рішеннями було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 до Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України, Корольовського ВДВС Житомирського МУЮ, ОСОБА_4 про визнання електронних торгів з реалізації арештованого майна, протоколів проведення електронних торгів та свідоцтва про право власності на нерухоме майно недійсними.

За таких обставин, право власності на спірну квартиру на час розгляду справи в суді належить ОСОБА_4, а тому підстав для визнання цього нерухомого майна ще і обєктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на нього за позивачкою не було.

Враховуючи викладене вище, апеляційний суд погоджується з висновками суду 1-ї інстанції про те, що законом не передбачено такого способу захисту, як встановлення права власності на минулий час, оскільки в даному випадку можливе рішення суду про задоволення позову не відновить права позивача на володіння, користування та розпорядження майном, оскільки законність набуття спірного майна новим власником не спростована.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Оскаржуване рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Підстав для його скасування апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,308,313-315 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 08 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий Судді: