Провадження по справі № 2/752/401/17
РІШЕННЯ

Іменем України

01.03.2017 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Хоменко О.Л.,

при секретарі Павлюху П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом про визнання договору даруваня недійсним.

Свої вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його дружина ОСОБА_3 Після смерті дружини він перебував у розпачі, так як, враховуючи його вік та стан здоров`я, подальше самотнє життя здавалось йому нестерпним.

Після смерті дружини він отримав у спадок ? частину квартириАДРЕСА_1.

Познайомившись з відповідачем, 16.01.2010 року він уклав з нею шлюб, сподіваючись, що він стане запорукою його спокійної старості.

Спочатку відповідач купувала йому ліки та продукти харчування, сплачувала комунальні послуги, що сприяло виникненню до неї довіри.

В подальшому відповідач умовила його укласти договір, завдяки якому він фактично опинився на вулиці, так як подарував дружині єдине житло, що мав.

Так, він мав на меті укласти договір довічного утримання, щоб забезпечити собі догляд на схилі літ та віддячити за це своїй дружині, але нотаріус повідомила, що між подружжям укладення договору довічного утримання неможливе і запропонувала укласти договір дарування.

20.05.2010 року між ним та відповідачем було укладено договір дарування ? частини квартири АДРЕСА_1.

Вважає, що вказаний договір ним укладений на вкрай невигідних умовах під впливом обставин, що склалися, а саме недавньої смерті дружини. Вчинення правочину не було добровільним, так як він помилково вважав, що укладає договір довічного утримання та не мав наміру дарувати своє єдине житло відповідачу, адже іншого майна він не має, як і можливості придбати нове житло.

Таким чином, правочин вчинено без наміру створення реальних правових наслідків для його учасників.

Крім того, після підписання договору дарування не відбулось фактичної передачі спірного нерухомого майна, а сама відповідач у вересні 2012 року забрала свої речі, і з того часу до квартири не з`являлась. Станом на 15.01.2016 року вона знялась з реєстрації постійного місця проживання за адресою: АДРЕСА_1, де була зареєстрована з 13.04.2010 року.

Він же продовжує проживати в квартирі, сплачує всі необхідні комунальні послуги, утримує квартиру в належному стані.

Вважає, що договір дарування укладено під впливом тяжкої для нього обставини - смерті дружини, на вкрай невигідних умовах, чим скористалася відповідач. При цьому, укладаючи вказаний правочин, він припустився помилки щодо його природи.

Просить визнати договір дарування недійсним.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги і пояснили, що фактично позивач не мав наміру дарувати належну йому частину квартири відповідачу, а хотів укласти з відповідачем договір довічного утримання, так як залишився самотнім. Незважаючи на те, що нотаріус роз'яснювала йому суть договору дарування та наслідки його укладення, він розумів, що квартира відійде у власність відповідача тільки після його смерті, тому і погодився підписати договір дарування, залишившись, по суті, безхатченком.

Просять задовольнити позові вимоги.

Відповідач в судове засідання не з`явилась повторно, про день розгляду справи повідомлена належним чином. Причина її неявки суду не відома.

Суд, заслухавши позивача, його представника, свідків та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 (а.с.44).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, яку успадкували чоловік померлої ОСОБА_4 та син померлої ОСОБА_5 в рівних долях, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою київською державною нотаріальною конторою 18.03.2010 року (а.с.9).

Відповідно до договору дарування частини квартири, укладеного 20.05.2010 року між сторонами, позивач передав у власність відповідача належну йому ? частину квартири АДРЕСА_1 безоплатно (а.с.7,8).

Відповідач була зареєстрована на спірній житловій площі 13.04.2010 року, як дружина позивача, що підтверджується копією довідки за ф.№3 від 09.10.2013 року, виданою КП «ЖЕО-111» (а.с.14).

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 04 10.2013 року шлюб між сторонами розірвано. Судом встановлено, що з вересня 2012 року сторони припинили шлюбні стосунки, спільного господарства не ведуть (а.с.10).

28.01.2016 року відповідач знялася з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 та вибула за адресою: Черкаська область, Монастирищенський район, с.Княжики, що підтверджується довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в м.Києві, наданою на запит суду (а.с.12).

В період з березня 2010 року і по день розгляду справи оплату житлово-комунальних послуг по квартирі здійснює позивач, що підтверджується копіями відповідних рахунків (а.с.64-164).

Згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо позивача вбачається, що станом на 25.08.2016 року за позивачем не зареєстровано будь-яких об'єктів нерухомого майна (а.с.172).

В грудні 2012 року позивач звернувся до Голосіївського районного суду м.Києва з позовом до відповідача про визнання недійсним договору дарування ? частини квартири АДРЕСА_1 від 20.05.2010 року з тих підстав, що договір був укладений з ним з метою приховати дійсні наміри відповідача про довічне утримання, тобто є удаваним правочином.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 04.06.2013 року в задоволенні позову відмовлено. Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що вимоги законодавства щодо змісту та правових наслідків правочину, що укладається сторонами, нотаріусом роз'яснено, сторони розуміли природу правочину, свої права та обов'язки і під час укладення договору відсутні будь-який обман чи інше приховування обставин, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними.

Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 25.09.2013 року рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 04.06.2013 року залишено без змін.

Свідки ОСОБА_6 показала, що близько 20 років є сусідкою позивача, живе з ним на одному поверсі. Добре знала покійну дружину позивача. Про другу жінку чула, але жодного разу її не бачила. Згодом вона довідалась від позивача, що він подарував новій дружині квартиру, на що вона відповіла, що він не сповна розуму.

Свідок ОСОБА_7 показав, що з 1975 року живе по сусідству з позивачем. Після смерті його дружини з`явилась якась жінка. Він думав, що це «цивільна» дружина позивача. Він бачив її декілька разів в будинку і в магазині. Сам позивач пояснював, що йому тяжко.

Про договір дарування йому нічого не відомо.

Свідок ОСОБА_8 показав, що живе по сусідству з позивачем 30 років, часто заходить до них після роботи та спілкується з сином позивача. Про другу дружину позивача йому розповів син останнього. Бачив її він один раз.

Про те, що позивач мав намір подарувати новій дружині квартиру, він не чув.

Відповідно до ст.717 ч.1 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст.215 ч.1 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 203 ч.1 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Ст.203 ч.3 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст.203 ч.5 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Ст.229 ч.1 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.233 ч.1 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Судом встановлено, що 20.05.2010 року позивач подарував відповідачу належну йому ? частину квартири АДРЕСА_1. Інша ? частина квартири належить синові позивача ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла дружина позивача ОСОБА_3 Як пояснив в судовому засіданні позивач, будучи самотнім та відчуваючи тугу за дружиною, він познайомився на роботі з відповідачем та 16.01.2010 року зареєстрував з нею шлюб. Посилаючись на його вік, відповідач умовила його переписати на нього квартиру. Будучи вдячним новій дружині за те, що вона погодилась полегшити його одиноку старість та довіряючи їй, він погодився оформити на неї свою частину квартири, сподіваючись що вона його не покине та буде дбати про нього до смерті. Укладаючи нотаріальний договір, він не придавав значення природі правочину, так як був переконаний, що належна йому частина квартира квартири відійде у власність відповідача тільки після його смерті.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, жодних заперечень стосовно позовних вимог суду не надала.

Дослідивши обставини справи, суд вважає такими, що заслуговують на увагу доводи позивача про те, що він помилявся як стосовно природи правочину, так і стосовно прав та обов'язків, які виникли внаслідок укладеного правочину у нього та у відповідача.

При цьому суд бере до уваги, що позивач є особою похилого віку, та вважає слушними його пояснення в тій частині, що до знайомства з відповідачем його підштовхнула втрата дружини та бажання забезпечити собі догляд на схилі літ.

Про те, що позивач не мав наміру позбутися своєї власності на користь відповідача, свідчить той факт, що він, як до укладення договору дарування, так і після продовжував нести покладені на власника витрати по утриманню квартири, квартиру не звільнив та мешкає у ній по даний час.

Відсутність у позивача іншого житла вказує на те, що він уклав оспорюваний правочин на вкрай невигідних для себе умовах, але цієї обставини недостатньо для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст.233 ЦК України.

Так, згідно п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст.233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Враховуючи, що вплив тяжкої обставини на вчинення правочину характеризується його добровільністю та відсутністю помилки, встановлені судом обставини виключають можливість визнання договору дарування недійсним з підстав, передбачених ст.233 ЦК України.

Натомість суд вважає, що договір дарування частини квартири позивачем укладено під впливом помилки, так як в судовому засіданні встановлено, що укладаючи договір дарування позивач в повній мірі не розумів суті і наслідків правочину, який ним вчиняється, отже його волевиявлення не можна вважати вільним та таким, що відповідало його внутрішній волі.

За таких обставин суд вважає за необхідне визнати договір дарування частини квартири недійсним.

При цьому суд звертає увагу на те, що відповідно до п.4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» викладені в рішенні Голосіївського районного суду м.Києва від 04.06.2013 року висновки, зроблені на підставі встановлених при розгляді справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування обставин, не є преюдиційними.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.203,215,229,717 ЦК України, ст.ст. 10,60,212-215 ЦПК України. суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати договір дарування ? частини квартири АДРЕСА_1, укладений 20.05.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С., зареєстрований в реєстрі за №1492, недійсним.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м.Києва через Голосіївський районний суд м.Києва протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: