Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2017 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі судді Бердія М.А.,

при секретарі Абашиній О.В.,

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у володінні та користуванні житловим приміщенням, суд,

В С Т А Н О В И В:

Представник відповідача ОСОБА_4-ОСОБА_3, в судовому засіданні, позовні вимоги позивача не визнав з підстав, викладених у наданих суду запереченнях позивача ОСОБА_4 проти позову.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, про час, місце та дату розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Надав до суду заперечення проти позову, в яких зазначив, що спірна квартира № 43, яка знаходиться по вул. Кавказькій № 11 в м. Рівне, є спільною сумісною власністю його та позивача так як була публічно подарована на весіллі 01 жовтня 2006 року, бабусею позивача ОСОБА_5 Наголосив, що дарунок від ОСОБА_5 він прийняв, так як після весілля поселився та зареєструвався у цьому приміщенні, а саме 27 березня 2007 року. Не зважаючи на те, що квартира була спільною сумісною власністю подружжя позивач незаконно оформила у нотаріуса квартиру на себе, про що він дізнався лише з позовної заяви. Відповідач стверджує, що з позовної заяви дізнався, що квартира АДРЕСА_1, належить позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частку від 20 жовтня 2004 року виданого Першою Рівненською державною нотаріальною конторою та вважає, що воно оформлене на позивача не законно, оскільки вона не прийняла спадщину і не могла прийняти від померлого дідуся ОСОБА_6, так як не входить в коло першої черги осіб, а спадщину від ОСОБА_6, прийняла бабуся ОСОБА_6 3. К., яка була зареєстрована і проживала разом з спадкодавцем та є єдиним спадкоємцем першої черги. Зазначає, що одразу після весілля він разом з позивачем за спільні кошти робили ремонтні роботи в квартирі, що завершилися до кінця 2007 року, що істотно збільшило квартиру у вартості. Просить суд відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2, позовні вимоги позивача підтримали в повному обсязі і пояснили суду, що позивач ОСОБА_1 є одноособовим власником квартири АДРЕСА_2, що підтверджується витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно №5275601 від 02.11.2004 року та №12500024 від 14.11.2006 року. Окрім позивача у зазначеному житловому приміщенні зареєстрований та проживає відповідач ОСОБА_4 У 2015 році через сварки та погрози, від відповідача позивач переїхала жити до батьків, де проживає і на даний час. 01 березня 2016 року заочним рішенням Рівненського міського суду №569/14317/15-ц шлюб між ними розірвано.

Після розірвання шлюбу позивач звернулася до відповідача з вимогою щодо його виселення з її квартири, однак відповідач відмовився та змінив замки у вхідних дверях. На її вимогу щодо надання ключів від вхідних дверей її квартири відповідач їй відмовив та ключів не надав. З приводу дій відповідача позивач неодноразово зверталася до поліції та отримала відповіді № 2880/100-2016 від 12.09.2016 року, № 2987/200-2016 від 23.09.2016 року. У провадженні Рівненського міського суду Рівненської області перебувало кримінальне провадження №0000032 від 02 січня 2017 року про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, щодо неї. Ухвалою Рівненського міського судуу кримінальній справі № 569/3413/17 від 16 березня 2017 року було підтверджено вчинення ОСОБА_4 злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, однак звільнено від кримінальної відповідальності, на підставі ст.46 КК України у зв`язку з примиренням з потерпілою. Стверджує, що відповідач не оплачує житлово-комунальні послуги, у звязку з чим вона несе додаткові витрати з комунальних послуг. Просять судусунути позивачу ОСОБА_1 перешкоди у користуванні житловим приміщенням, шляхом виселення відповідача ОСОБА_4.В. з квартири АДРЕСА_2.

Суд, заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, дослідивши письмові докази по справі приходить до наступного:

Позивач та відповідач з 01 жовтня 2006 року перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням Рівненського міського суду від 01 березня 2016 року у справі № 569/14317/15-ц.

Відповідно до витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно №5275601 від 02.11.2004 року та №12500024 від 14.11.2006 року позивач ОСОБА_1 є одноособовим власником квартири АДРЕСА_2.

У власність зазначене приміщення позивач набула у спадщину після смерті свого діда ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину, серії ВВО № 277808 р., зареєстрованого за №1-1369 від 20.10.2004 року, виданого Першою рівненською нотаріальною конторою в ? частці та на підставі договору дарування частини квартири від 01 листопада 2006 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_1, за яким дарувальник ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_1 ? частки квартири АДРЕСА_2.

Відповідно ч. 2 ст. 719 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відтак посилання відповідача на факт дарування йому частини квартири публічно за усною заявою ОСОБА_5 є безпідставним.

Згідно ч. 3 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір дарування частини квартири від 01 листопада 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_8 на час розгляду справи не визнаний судом недійсним відтак є діючим.

Доводи Відповідача про неправомірність набуття спадкового майна ОСОБА_1 після смерті її діда ОСОБА_6 у 2004 році, тобто за два роки до одруження позивача з відповідачем ґрунтуються на припущеннях відповідача, тому також не заслуговують на увагу суду.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1, ч. 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження його права власності на спірну квартиру, на підтвердження ремонтних робіт у квартирі позивача, що істотно збільшило її у вартості, а якщо такі і відбувалися то це є предметом іншого спору.

Посилання позивача на ухилення відповідача від оплати комунальних послуг не підтверджене наявними у справі доказами, а тому є недоведеним.

Позивач, як слідує з її пояснень, на час розгляду справи судом, у зв'язку з перешкодами, які чиняться зі сторони відповідача позбавлена можливості користуватися та розпоряджатися власною квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3.

Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст 320 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 не є ні власником, ні співвласником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3., ні членом сім'ї позивача - власника цієї квартири, а тому він втратив право користування вказаним житлом і підлягає виселенню з квартири без надання іншого житла.

При цьому суд враховує, що згідно ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України "до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство".

Судом на основі листів Рівненського відділу поліції ГУ Національної поліції в Рівненській області № 2880/100-2016 від 12.09.2016 року та № 2987/200-2016 від 23.09.2016 року встановлено, що відповідач ОСОБА_4 з вересня 2016 року самовільно замінив замок від вхідних дверей квартири за адресою: АДРЕСА_3 та не надав ключів ОСОБА_1

Таким чином позивач та відповідач понад десять місяців не проживають разом, відтакне мають спільного побуту та не ведуть спільного господарства, що не заперечується сторонами, з чого слідує, що відповідач не є членом сімї позивача.

Згідно ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовуватися житлом для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Оскільки під час судового розгляду встановлено, що позивач є єдиним власником квартири за адресою: АДРЕСА_3, згоди на проживання відповідача не надавала, а відповідач ОСОБА_4, якому спірна квартира не належить, створює перешкоди позивачу в користуванні та розпорядженні квартирою, яка належить позивачу, постійно проживаючи у спірній квартирі без будь-яких правових підстав, жодних договорів на проживання з позивачем не укладав, суд вважає за необхідне захистити права позивача, усунувши наявні у позивача перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, шляхом виселення відповідача ОСОБА_4 з вказаної вище квартири.

За таких обставин позовні вимоги позивача підлягають до задоволення повністю.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України слід стягнути з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_1, понесені позивачем судові витрати по справі, по сплаті судового збору в розмірі 551,20 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214, 215, 218, 223, 224, 225, 226, 292, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р I Ш И В:

ОСОБА_9 Віталіївни до ОСОБА_4 про усунення перешкод у володінні та користуванні житловим приміщенням, задоволити повністю..

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні житловим приміщенням, шляхом виселення ОСОБА_4 з житлового приміщення що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 551,20 грн., понесених судових витрати по справі, по сплаті судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Рівненського

міського суду ОСОБА_10