П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Шеремет А.М., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Вихотень Я.В.

за участі: прокурора та представників відповідачів і третіх осіб,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Заступника прокурора Рівненської області на рішення Рівненського районного суду від 3 листопада 2017 року, що ухвалене під головуванням судді Остапчук Лесі В'ячеславівни о 15 год. 05 хв. 09 сек. у справі №570/3834/16-ц за позовом Першого заступника прокурора Рівненської області в інтересах держави до ОСОБА_1, ОСОБА_2; треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору,: Головне управління Держгеокадастру в Рівненській області, ОСОБА_3, приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Деренько Роман Іванович, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7; про визнання договору недійсним (повний текст складено 10 листопада 2017 року),

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року в суд звернувся Перший заступник прокурора Рівненської області із позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про визнання договору міни земельних ділянок недійсним. Свій позов обґрунтовував фактом укладення договору міни без додержання вимог закону, адже ОСОБА_1 безоплатно передав на користь ОСОБА_2 земельну ділянку (пай) в межах Великожитинської сільської ради Рівненського району з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства на земельну ділянку, що розташована в межах с. Городище Рівненського району, з тим самим цільовим призначенням, однак вона не є земельною часткою (паєм).

Оскільки правовою позицією Верховного Суду України, що відображена у його постанові від 5 листопада 2014 року у справі №6-172цс14, вказано про можливість обміну земельних ділянок лише за схемою "пай на пай", тому вважав оспорюваний договір таким, що укладений під час дії заборони відчуження земельних часток (паїв).

В подальшому до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, залучено Головне управління Держгеокадастру в Рівненській області, ОСОБА_3, приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Деренька Р.І., ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7

Рішенням Рівненського районного суду від 3 листопада 2017 року Першому заступнику прокурора Рівненської області відмовлено в задоволенні зазначеного позову.

На рішення суду Заступником прокурора Рівненської області подано апеляційну скаргу, де, вважаючи його незаконним та необґрунтованим, фактично покликався на незастосування норм матеріального права, які підлягали застосуванню, та невідповідність висновків суду обставинам справи.

На її обґрунтування зазначав про неврахування судом правової позиції Верховного Суду України, що висловлена у постанові від 05.11.2014 року у справі №6-172цс14. Відповідно до пункту 15 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України до набрання чинності законами України про державний земельний кадастр та про ринок земель, але не раніше 1 січня 2017 року, не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення(використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб.

Згідно із ст. 14 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", пунктом 2 Прикінцевих положень цього Закону, а також наказом Державного комітету України по земельних ресурсах №288 від 17.11.2003 року визначено порядок міни земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а також висловлено рекомендації щодо їх обміну. З цих нормативно-правових актів вбачається, що обміненими можуть бути лише земельні ділянки за схемою "пай на пай".

Разом з тим, законом заборонено відчужувати, в т.ч. і шляхом обміну, не лише земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, але й для ведення особистого селянського господарства, що виділені в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв), що, на переконання особи, яка подала апеляційну скаргу, повністю спростовує висновки місцевого суду.

При цьому покликається на те, що земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства розташовані на території різних сільських рад, з них одна - в межах населеного пункту.

Окрім того, оспорюваний договір укладено під час дії заборони на їх відчуження, тому прокурор з метою захисту інтересів держави діє у межах передбачених Конституцією України та Законами України повноважень, які були чинні на момент пред'явлення позову і по цей час.

З викладених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове - про задоволення позову, визнавши недійсним договір міни земельних ділянок загальною площею 1, 9732 га вартістю 212 391 гривень, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Дереньком Р.І. за №694.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі та з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи прокурора, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з такого.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції правильно виходив із помилковості та необґрунтованості позовних вимог прокурора (який бере участь у даній справі як позивач), оскільки законом передбачено можливість безоплатного відчуження у спосіб міни земельних часток (паїв) із цільовим призначенням: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за схемою "пай на пай", тоді як спірні земельні ділянки мають іншу функцію - для ведення особистого селянського господарства.

Тобто укладення між відповідачами оспорюваного договору міни не порушило жодних речових прав держави, в інтересах якої виступив прокурор, а також повністю відповідало положенням земельного законодавства, що призвело до обґрунтованої та вмотивованої відмови в задоволенні позову.

Як правильно з'ясовано судом, і ці обставини сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не заперечуються, 17 березня 2007 року на підставі розпорядження голови Рівненської районної державної адміністрації від 14.06.2006 року №384 на користь ОСОБА_1 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 площею 2, 09 га на території Великожитинської сільської ради Рівненського району з цільовим призначенням: 01.03. для ведення особистого селянського господарства (а.с. 11-12, 18-19, т. 1).

Зазначена земельна ділянка складалася із двох з тим самим цільовим призначенням - ділянка №1 площею 1, 8759 га, кадастровий номер НОМЕР_4, і ділянка №2 площею 0, 21 га, кадастровий номер НОМЕР_3 (а.с. 13, т.1). Право на земельну ділянку площею 1, 8759 га зареєстровано за ОСОБА_1 14 березня 2007 року в Державному земельному кадастрі про земельну ділянку (а.с. 15-15, зв.; т. 1).

ОСОБА_8 мала у приватній власності земельну ділянку площею 0, 0973 га з тим самим цільовим призначенням: 01.03. для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_2. Дана ділянка розміщена в с. Городище Рівненського району і її реєстрацію здійснено у Державному земельному кадастрі про земельну ділянку 16 березня 2015 року (а.с. 16-16, зв.; т. 1). Право на ділянку набуто ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 2 квітня 2016 року, продавцем якої виступив ОСОБА_9 (а.с. 7-8, т. 1).

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору міни земельної ділянки площею 1, 8759 га та земельної ділянки площею 0, 0973 га.

На а.с. 9-10, зв.; т. 1 міститься копія зазначеного договору від 5 квітня 2016 року, за умовами якого ОСОБА_10 передав у власність ОСОБА_2, яка її прийняла у власність, земельну ділянку площею 1, 8759 га, що розташована на території Великожитинської сільської ради Рівненського району, надану для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_4.

В свою чергу, ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_1, який прийняв її у власність, належну на праві власності земельну ділянку площею 0, 0973 га, що розташована в с. Городище Рівненського району, надану для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2. Даний правочин тоді ж посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Дереньком Р.І. і його зареєстровано в реєстрі за №694.

Згідно із ч.ч. 1, 2, 4 ст. 715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар.

Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін.

Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов'язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом.

Незабаром земельну ділянку площею 1, 8759 га ОСОБА_2 обміняла на іншу земельну ділянку згідно з відповідним договором від 11 квітня 2016 року, що укладений із ОСОБА_11 (а.с. 45-46, зв.; т. 1). Новий набувач 13 травня 2016 року відчужив дві земельні ділянки - площею 0, 9380 га і 0, 9379 га на користь ОСОБА_3, про що укладено відповідні два договори купівлі-продажу (а.с. 50-51, 52-53; т. 1). ОСОБА_3 об'єднав земельну ділянку із іншими і включив її до складу загального масиву площею 7, 5771 га, а новоутвореній ділянці було присвоєно кадастровий номер НОМЕР_5.

Згодом він відчужив її на користь ОСОБА_6, яка відповідно до договору купівлі-продажу від 9 листопада 2016 року певні частини земельної ділянки оплатно передала ОСОБА_7 та ОСОБА_5 (а.с. 198-203, т. 1).

З огляду на договір поділу земельної ділянки, що є спільною частковою власністю, від 11 листопада 2016 року, який посвідчений приватним нотаріусом і зареєстрований в реєстрі за №2643, ОСОБА_6 набула право власності на 3303/10000, ОСОБА_5 - 2621/10000, ОСОБА_7 - 4076/10000 частин від площі 7, 5771 га земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_5 (а.с. 233-241, т. 1).

В подальшому, 19 травня 2017 року, між ОСОБА_12, який діяв від імені ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, і Обслуговуючим кооперативом "Садівниче товариство "Скорпіон" в особі директора ОСОБА_11 укладено нотаріально посвідчений і зареєстрований в реєстрі за №1099 договір оренди землі. За його умовами земельна ділянка для ведення садівництва площею 7, 5771 га, якісні характеристики земельної ділянки за їх складом та видами угідь - рілля, кадастровий номер НОМЕР_5, передана орендодавцями на користь орендаря строком на 10 років (а.с. 227-228, 229-299, зв.; т. 1).

Пред'являючи позов у суд, Перший заступник прокурора Рівненської області послався на те, що стосовно міни земельних ділянок, одна з яких є земельною часткою (паєм), а інша такою не є, які належали первісним власникам - ОСОБА_1 і ОСОБА_2, на час укладення оспорюваного договору діяв мораторій на відчуження земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і особистого селянського господарства, крім передачі у спадщину, обміну на іншу ділянку та вилучення (викупу) ділянки для суспільних потреб.

Також вважав, що міна земельних часток (паїв) можлива у тому разі, якщо власник земельної ділянки, яка знаходиться всередині єдиного масиву, що використовується спільно власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виявляє бажання використовувати належну йому ділянку самостійно, він може обміняти її на іншу земельну ділянку на межі цього або іншого масиву.

При цьому посилався, що обміненими можуть бути виключно земельні ділянки за схемою "пай на пай". Як на правову підставу свого позову, покликався на пункт 15 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України, ст. 14 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних ділянок (паїв)", підпункти 3, 5 Наказу Державного комітету України по земельних ресурсах №288 від 17.11.2003 року, правовий висновок Верховного Суду України, що висловлений у постанові 5 листопада 2014 року у справі №6-172цс14, а також на положення ст.ст. 215, 203 ЦК України.

Між тим, відповідно до ч. 3 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення можуть передаватися у власність або надаватися у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства, а сільськогосподарським підприємствам - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Правова позиція Верховного Суду України, яка викладена у його постанові від 12 жовтня 2016 року у справі №6-464цс16, вказує, що частиною першою статті 5 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" встановлено, що матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників, оформлюють сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) до моменту видачі державних актів на право власності на земельну ділянку.

Статтею 14 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" передбачено, що в разі якщо власник земельної ділянки, яка знаходиться всередині єдиного масиву, що використовується спільно власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виявляє бажання використовувати належну йому земельну ділянку самостійно, він може обміняти її на іншу земельну ділянку на межі цього або іншого масиву. Обмін земельними ділянками здійснюється за згодою їх власників відповідно до закону та посвідчується нотаріально.

Згідно з пунктом 15 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) до набрання чинності законами України про державний земельний кадастр та про ринок земель, але не раніше 1 січня 2012 року, не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб.

Отже, законодавець передбачив декілька підстав отримання у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення, зокрема як земельний пай при приватизації сільськогосподарських підприємств для ведення товарного сільськогосподарського виробництва або як землі для ведення сільського господарства.

Законодавець не закріпив у Земельному кодексі України чи інших законах України порядок міни земельних часток (паїв) в інших випадках.

Отже, аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що обміняними можуть бути земельні ділянки за схемою "пай на пай" та лише у випадку, передбаченому статтею 14 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)".

Аналогічний висновок зробив Верховний Суд України і в своїй постанові від 05.11.2014 року у справі №6-172цс14.

Відповідно до абз. другого ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України (у редакції, що діяла на час вирішення спірних прав та обов'язків між сторонами) висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегією суддів при цьому враховується, що Класифікація видів цільового призначення земель (додаток 39 до Вимог до змісту, структури і технічних характеристик електронного документа, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 року №1051), а також наказ Держкомзему від 23.07.2010 року №548 "Про затвердження Класифікації видів цільового призначення земель (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 1 листопада 2010 року за №1011/18306). Там зазначено, що на відміну від "ведення особистого селянського господарства" (код 01.03.), окремим видом цільового призначення земельних ділянок є призначення "для ведення товарного сільськогосподарського виробництва" (код 01.01.).

Таким чином, заборона, встановлена підпунктом "б" пункту 15 Перехідних положень Земельного кодексу України, поширюється на земельні ділянки, що мають останній вид цільового призначення, а саме - перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва незалежно від способу набуття власником прав на земельну ділянку.

За таких обставин на міну земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства за принципом "пай на пай" Закон України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" свою дію не поширює. Тобто щодо міни ділянок з таким видом цільового призначення ділянок слід застосовувати норми ст. 715 ЦК України - як про це правильно зазначив районний суд.

Повно і правильно з'ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав прокурор, застосуванню не підлягають, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Щодо доводів апеляційної скарги про необхідність обміну земельних ділянок як для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, так і для особистого селянського господарства виключно за принципом "пай на пай", то вони є необґрунтованими і повністю спростовуються правильністю наведених висновків суду.

Не можна погодитися як з необґрунтованими і з твердженнями Заступника прокурора Рівненської області про помилкове незастосування норм матеріального права, які повинні були бути застосованими при розгляді справи та ухваленні оскаржуваного рішення.

Не заслуговують на увагу і посилання автора скарги на порушення норм процесуального права.

Так, згідно із абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Однак доказів про існування таких фактів прокурор не надав, а апеляційним судом їх не було здобуто.

Решта тверджень прокурора не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону, а тому колегією суддів не беруться до уваги.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до пункту 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення відповідно до ст. 375 ЦПК України є постановлення судом першої інстанції судового рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374-375, 381-383, 389-390 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Рішення Рівненського районного суду від 3 листопада 2017 року залишити без змін, а апеляційну скаргу Заступника прокурора Рівненської області - без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді:

Повний текст складено:

27.12.2017 р. о 09 год. 45 хв.