ухвала

іменем україни

08 листопада 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Ситнік О.М., Гримич М.К., Леванчука А.О., Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до Комунального закладу «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради», Державної установи «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров'я України» про визнання бездіяльності протиправною та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_7 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом, обґрунтовуючи його тим, що з раннього дитинства вона хворіє низкою хронічних захворювань та перебуває на диспансерному обліку у лікарів ревматолога та кардіолога.

Позивач вказує, що пізніше було встановлено інші захворювання, що призвело до того, що з 02 березня 1995 року по 01 квітня 1998 року їй було встановлено другу групу інвалідності за загальним захворюванням.

Певний період часу, як зазначає позивач, вона мешкала в Російській Федерації, тому не мала можливості повторно проходити комісію для продовження їй другої групи.

Після повернення в Україну їй 29 грудня 2002 року було встановлено третю групу інвалідності, загальне захворювання, строком на один рік. Також ця група була продовжена у 2003 та 2004 роках.

Позивач вказує, що 20 жовтня 2005 року на спільному засіданні кардіологічної МСЕК № 2 та обласної МСЕК № 2 їй було встановлено другу групу інвалідності з дитинства строком на один рік. В подальшому вказана група інвалідності продовжувалась до 2011 року.

17 жовтня 2011 року обласна МСЕК № 3 на підставі рекомендацій, наданих Державною установою ДУ «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров'я України» винесла рішення про встановлення їй третьої групи інвалідності, причиною якої зазначено загальне захворювання.

При цьому, як вказує ОСОБА_6, не було прийнято до уваги діагнози, встановлені травматологом та невропатологом. З цього часу вона просила відповідачів привести свої рішення у відповідність до її стану здоров'я, неодноразово перебувала на лікуванні у стаціонарах. Лише 16 жовтня 2014 року, після численних скарг і звернень до органів влади, їй знову було встановлено другу групу інвалідності «з дитинства, загальне захворювання опорно-рухового апарату». Група була встановлена безстроково.

Посилаючись на те, що незаконна та протиправна бездіяльність відповідачів спричили їй моральні страждання, розмір відшкодування яких позивач оцінила в десять мінімальних заробітних плат, які просила стягнути з кожного відповідача.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2016 року позов ОСОБА_6 до Комунального закладу «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради», Державної установи «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони України» про визнання бездіяльності протиправною та відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Комунального закладу «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради» щодо встановлення ОСОБА_6 протягом 2013 року другої групи інвалідності загального захворювання.

Стягнуто з Комунального закладу «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради» на користь ОСОБА_6 моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Комунального закладу «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради» на користь держави судовий збір в розмірі 243 грн 60 коп.

Рішенням Апеляційного суду від 02 серпня 2016 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2016 року скасовано в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_6 до Комунального закладу «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради» про визнання бездіяльності протиправною та відшкодування моральної шкоди.

Відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до Комунального закладу «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради» про визнання бездіяльності протиправною та відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 та її представник ОСОБА_7 просять скасувати рішення апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 324 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, апеляційний суд, врахувавши те, що порядок, умови та критерії встановлення інвалідності визначаються медико-соціальними експертними комісіями у відповідності до Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317, з урахуванням внесених змін, виходив з відсутності доказів, у чому саме полягала бездіяльність відповідача, а також відсутності доказів того, що позивач зверталась з позовом щодо оскарження рішень МСЕК.

Крім того, апеляційний суд вірно вказав на те, що в разі незгоди з рішенням медико-соціальної експертної комісії позивач не позбавлений права оскаржити його в судовому порядку.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що з раннього дитинства позивач перебуває на диспансерному обліку у лікарів ревматолога та кардіолога. Пізніше було встановлено інші захворювання, що призвели до того факту, що з 02 березня 1995 року по 01 квітня 1998 року їй було встановлено другу групу інвалідності за загальним захворюванням. Певний період часу позивач мешкала в Російській Федерації, тому не мала можливості повторно проходити комісію для продовження їй другої групи.

29 грудня 2002 року позивачу було встановлено третю групу інвалідності, загальне захворювання, строком на один рік. Також ця група була продовжена в 2003 та 2004 роках.

20 жовтня 2005 року на спільному засіданні кардіологічної МСЕК № 2 та обласної МСЕК № 2 їй було встановлено другу групу інвалідності з дитинства строком на один рік. У подальшому вказана група інвалідності продовжувалась до 2011 року.

17 жовтня 2011 року обласна МСЕК № 3 на підставі рекомендацій, наданих Державною установою «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров'я України» винесла рішення про встановлення їй третьої групи інвалідності, причиною ж інвалідності було зазначено загальне захворювання. 16 жовтня 2014 року їй знову було встановлено другу групу інвалідності «з дитинства, загальне захворювання опорно-рухового апарату». Група була встановлена безстроково.

Касаційна скарга не містить доводів на спростування вказаних висновків апеляційного суду, які є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М. Ситнік
Судді: М.К. Гримич Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук А.В. Маляренко