Справа №477/2409/16-ц 17.07.2017 17.07.2017 17.07.2017
Провадження №22-ц/784/1588/17
Справа № 477/2409/16-ц Головуючий 1 інстанції Семенова Л.М.
Провадження № 22-ц/784/1588/17 Доповідач апеляційної інстанції Лисенко П.П.
У Х В А Л А

іменем України

17 липня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В., Галущенка О.І.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

з участю:

позивача - ОСОБА_2,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 06 червня 2017 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Галицинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області про підтвердження і відновлення порушених прав при приватизації землі, -

у с т а н о в и л а:

12 грудня 2016 року ОСОБА_2 пред'явив зазначений позов, який обґрунтовував наступним.

З 1990 року він користується земельною ділянкою по АДРЕСА_1.

В березні того ж року, за заявою позивача, виконком Лиманівської сільської ради прийняв рішення № 21, яким надав йому у користування земельну ділянку площею 0,13 га, а вже 17 квітня 1990 року рішенням Жовтневої районної ради народних депутатів Миколаївської області № 129, ОСОБА_2 надано право на індивідуальне будівництво на зазначеній земельній ділянці.

11 червня 1990 року Жовтневе районне агропромислове об'єднання радгосп, наказом №141 дало розпорядження надати йому ще одну земельну ділянку площею 0,13 га з вільного фонду радгоспу в с. Лимани.

У 1997 році ОСОБА_2 звернувся до Лиманівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області з заявою про надання йому у власність земельної ділянки площею 0,29 га, проте на підставі рішення № 30 від 30 травня 1997 року отримав Державник акт на землю лише на 0,23 га.

Вважаючи це технічною помилкою, він звернувся до Лиманівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області про виправлення описки площі земельної ділянки, та сільською радою йому було запропоновано переоформити заяву на приватизацію.

04 червня 1997 року йому та його дружині були видані Державні акти про право власності на земельні ділянки площею 0,04 га та 0,25 га відповідно.

20 січня 2014 року рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4, вказані державні акти визнано недійсними, оскільки рішення Лиманівської сільської ради про надання їм земельних ділянок були втрачені, а їх копії відсутні в Державному архіві.

Посилаючись на вказані обставини просив підтвердити його право на відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення його прав в 1997 року при приватизації землі площею 0,29 га з переоформленням об'єкта права зареєстрованого в Державному реєстрі земель.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 06 червня 2017 року в задоволені позову відмовлено.

ОСОБА_2 подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати й ухвалити нове - про задоволення його позовних вимог.

Скаргу обґрунтовував невідповідністю висновків суду обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржене рішення суду 1 інстанції залишити без змін, оскільки суд постановив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Вирішуючи позов таким чином, як викладено у оскарженому судовому рішенні, районний суд виходив з того, що позивач просив захистити свій, як він вважає - порушений інтерес,ё у непередбачений законом спосіб, та ще й за відсутності належних та допустимих доказів законності володінням ним земельною ділянкою у відшукуваних ним межах.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, його висновки щодо них та результату вирішення справи вважає вірними, обґрунтованими й законними.

За Конституцією України, статтею 27 ЦПК України та пунктом 1 статі 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній фізичній особі гарантовано судовий захист їх інтересів, який здійснюється в порядку цивільного судочинства.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, статей 1, 3-4, 10-11, 303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Такий розгляд проводиться, виходячи із загальних засад цивільного законодавства про: неприпустимість свавільного втручання держави у сферу особистого життя людини, її цивільного права та інтересу; справедливість; добросовісність та розумність.

В порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна фізична особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України (ч. 2 ст. 16 ЦК України) і обраний позивачем.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Для цього, він розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивач

За ст. 116, 125-126 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав і посвідчується державним актом, крім випадків, визначених нижче.

Право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується:

а) цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою;

б) свідоцтвом про право на спадщину.

При набутті права власності на земельну ділянку на підставі названих документів, державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується, долучається до документа, на підставі якого відбувся перехід права власності на земельну ділянку, в кожному такому випадку відчуження земельної ділянки.

За ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:

а) визнання прав;

б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;

в) визнання угоди недійсною;

г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;

ґ) відшкодування заподіяних збитків;

д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Такого способу захисту, як підтвердження права на земельну ділянку, який існував на час приватизації - названою статтею не передбачено.

Не передбачено його і ст. 16 ЦК України, якою визначено способи захисту цивільних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб.

З системного аналізу названих вище статей випливає висновок про те, що позивач обрав спосіб захисту права на землю, який чинним законодавством не передбачено, а тому вже з названої підстави у його задоволенні слід відмовити.

Крім того, він не надав належних та допустимих доказів передачі йому та його дружині земельної ділянки площею 0,29 га.

Більше того, рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 20 січня 2014 року, яке є преюдиційним, Державні акти про право приватної власності на земельну ділянку площею 0,25 га на ім'я ОСОБА_4 та площею 0,04 га на ім'я позивача визнані недійсними. Одночасно в ньому зазначено, що рішень про передачу земельних ділянок в зазначених розмірах подружжю ОСОБА_4, Лиманською сільською радою не приймалося. Це рішення набрало законної сили і є преюдиційним для даної справи.

За такого, у задоволенні позовної заяви слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 06 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

Н.В. Самчишина