Справа № 346/274/17
Провадження № 2/346/536/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2017 р. м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого судді - Потятинника Ю.Р.

з участю секретаря - Васильчук Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коломиї справу за позовом ОСОБА_1 до Коломийської центральної районної лікарні про визнанння незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з позовом , який мотивує тим, що згідно записів в трудовій книжці вона працювала сестрою медичної зі стоматології по обслуговуванню сільського населення Коломийської стоматологічної поліклініки.

Наказом головного лікаря Коломийської ЦРЛ № 139-к від 23.12.2016 року її звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв»язку із скороченням штату працівників.

Вважає звільнення незаконним, оскільки вона, з 22.07.2005 працювала на посаді медсестри стоматкабінету амбулаторії ЗП-СМ с. Нижній Вербіж, яка входила до структури районної лікарні, що підтверджується записом у трудовій книжці за № 5.

31.01.2014 наказом головного лікаря районної лікарні №10/1 к на підставі власної заяви вона переведена на посаду 1.0 ставки посади сестри медичної зі стоматології Коломийської стоматологічної поліклініки районної лікарні, яка також є структурним підрозділом останньої.

Разом з тим, головним лікарем районної лікарні щодо її звільнення із займаної посади видано два розпорядчих документа: наказ № 338 від 19.12.2016 та наказ № 139-к від 23.12.2016, та один від 03.10.2016: наказ № 284.

Так, пунктом 1 наказу № 338 головного лікаря районної лікарні зобовязано скоротити з 19.12.2016 по Коломийській стоматологічній поліклініці 9,75 посад сестри медичної зі стоматології відділення по обслуговуванню сільського населення Коломийської стоматологічної поліклініки, також на цій підставі пунктом 2 встановлено звільнити згідно ст. 40 п. 1 КЗпП України «з 19.12.2016 перелік працівників, у тому числі, й її з посади сестри медичної зі стоматології по обслуговуванню сільського населення Коломийської стоматологічної поліклініки.

Окрім того, пунктом 1 наказу головного лікаря № 284 районної лікарні зобовязано скоротити з 03.12.2016 по Коломийській стоматологічній поліклініці 9,75 посад сестри медичної зі стоматології відділення по обслуговуванню сільського населення Коломийської стоматологічної поліклініки, також на цій підставі пунктом 2 встановлено звільнити згідно ст. 40 п. 1 КЗпП України з 03.12.2016 перелік працівників, у тому числі, й її з посади сестри медичної зі стоматології відділення по обслуговуванню сільського населення Коломийської стоматологічної поліклініки.

Отже, головним лікарем районної лікарні ще 03.10.2016 було прийнято рішення про реорганізацію структурного підрозділу - відділення по обслуговуванню сільського населення Коломийської стоматологічної поліклініки, на підставі якого, ймовірно, було внесено подання про ймовірне вивільнення працівників до профспілкового комітету районної лікарні, членом якого вона була до моменту звільнення з посади.

Проте, в поданні, наявному у позивача, жодним чином не вбачається, що профспілковий комітет розглядав питання про звільнення з посади лікарів- стоматологів.

Разом з тим, протокол засідання профспілкового комітету районної лікарні, під час якого начебто розглядалось питання про скорочення її посади, датований 22 вересня 2016 року, тобто у той час, коли жодного управлінського рішення щодо реорганізації структурних підрозділів головним лікарем прийнято не було.

Згідно протоколу засідання профспілкового комітету № 7 від 22.09.2016 профспілковий комітет прийняв до увагиподання головного лікаря районної лікарні про ймовірне вивільнення працівників, що порушує вимоги ст. 38 ч. 1 п. 10 Закону України «Про професійні спілки та гарантії їх діяльності», якою визначено повноваження профспілок щодо надання або відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця.

Отже, профспілковий комітет діяв не у спосіб, визначений законом та розглядав подання головного лікаря районної лікарні без участі позивача, що є порушенням вимог ст. 43 ч. 2 КЗпП України, якою визначено, що подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою.

При розгляді вищевказаного подання роботодавця позивач присутнім не був та письмова заява про розгляд за його відсутності профспілковому комітету не надавався.

Рішення ж про скорочення посади позивача, яке було прийняте на підставі наказу головного лікаря районної лікарні № 338 від 19.12.2016 профспілковим комітетом взагалі не розглядалось, а подання про скорочення посад роботодавцем не вносилось.

Такі дії відповідача грубо порушують вимоги ст. 43 ч. 1 КЗпП України, якою встановлено, «що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу(профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Відповідачем при вчиненні вищеозначених дій позивача не було завчасно попереджено про звільнення з роботи та не запропоновано іншу роботу, чим порушено й вимоги ст. 49-2 ч.ч. 1-3 КЗпП України, якими встановлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці(тобто не пізніше 19.10.2016). При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Разом з тим, позивача було звільнено із займаної посади через 3 місяці з дня, коли профспілковим комітетом районної лікарні було розглянуто подання роботодавця про ймовірне вивільнення працівників, що явно суперечить вимогам ст. 43 ч. 8 КЗпП України, якою встановлено, що власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згодивиборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Таким чином, враховуючи наведене вище та норми закону, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, вбачається, що протокол профспілкового комітету № 7 від 22.09.2016 є юридично нікчемним, а дії роботодавця щодо процедури звільнення позивача - незаконними.

Окрім того, нормою ст. 42 ч. 1 КЗпП України встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При цьому законодавчі критерії визначення складових понять «більш висока кваліфікація і продуктивність праці» відсутні, однак деякі з них напрацьовані судовою практикою.

Так, п. 33 Правових позицій, висловлених судовою колегією в цивільних справа Верховного Суду України в звязку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році, від 01 грудня 1997 року, визначено, що однією з істотних ознак працівника з високою продуктивністю праці є його дисциплінованість. Тому при застосуванні правил ст. 42 КЗпП щодо переважного права на залишення на роботі при проведенні звільнень згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП визначення рівності продуктивності праці має проводитися і з врахуванням наявності у працівника дисциплінарних стягнень.

Вважає за доцільне зазначити, що стаж безперервної роботи сестрою медичною в структурних підрозділах районної лікарні складає понад 11 років, за цей час на позивача жодного дисциплінарного стягнення роботодавцем не накладалось, однак гарантії, передбачені ст. 42 КЗпП України, роботодавцем при прийнятті рішення про звільнення з посади не дотримані. Окрім того я являюсь матірю чотирьох малолітніх дітей, яких мені необхідно утримувати.

Окрім того, згідно запису в трудовій книжці за № 6, позивача з 31.01.2014 року було переведено на посаду сестри медичної зі стоматології Коломийської стоматологічної поліклініки по обслуговуванню сільського населення, а згідно запису за № 7 - «звільнено з роботи згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України в звязку зі скороченням штату працівників». При цьому слід зауважити, що заяву на початку 2014 року вона писала на переведення її на 1.0 ставки посади сестри медичної зі стоматології в Коломийську стоматполіклініку з 01.02.2014 постійно. Вказаний факт переведення позивача на посаду сестри медичної зі стоматології Коломийської стоматологічної поліклініки постійно підтверджується наказом головного лікаря Коломийської ЦРЛ ОСОБА_2 №10/1-к від 31.01.2014. Таким чином в трудовій книжці позивача під записом номер шість кадровим підрозділом відповідача внесені неправильні відомості по назву посади позивача, оскільки назва посади у трудовій книжці повинна відповідати відповідному наказу про переведення (призначення).

Підставою до звільнення в цьому випадку є наказ № 139-к від 23.12.2016, згідно якого позивача звільнено «з роботи згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України в звязку зі скороченням штату працівників з посади сестри медичної зі стоматології по обслуговуванню сільського населення Коломийської стоматологічної поліклініки».

Отже, позивач станом на 19.12.2016 згідно штатного розпису працювала на посаді сестри медичної зі стоматології Коломийської стоматологічної поліклініки, а звільнено зовсім з іншої - сестри медичної зі стоматології по обслуговуванню сільського населення Коломийської стоматологічної поліклініки, що свідчить про те, що роботодавець при звільненні позивача із займаної посади мав на увазі зовсім інші трудові правовідносини, а саме: з сестрою медичною зі стоматології по обслуговуванню сільського населення Коломийської стоматологічної поліклініки.

З цього приводу в п. 18 абз. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992, зазначено, що суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення.

При цьому, п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992, вказує судам всіх інстанцій на необхідність з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

З аналізу наказів головного лікаря районної лікарні № 284 від та № 338 від 19.12.2016 вбачається, що вибіркове скорочення сестер медичних зі стоматології відбулося з метою дотримання вимог бюджетного законодавства, при цьому трудове законодавство не повязує такі обставини з організацією виробничого процесу, а тому у роботодавця відсутні обєктивні підстави до змін в організації виробництва і праці, що призвели до скорочення штату працівників.

Разом з тим, нормою ст. 235 ч. 2 КЗпП України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Нормою ст. 233 ч. 1 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Оскільки, трудову книжку позивач отримала 23.12.2016, то строк звернення до суду спливає 23.01.2017.

На підставі наведеного просить визнати незаконним і скасувати наказ головного лікаря районної лікарні та № 139-к від 23.12.2016, поновити її на посаді сестри медичної зі стоматології Коломийської стоматологічної поліклініки, яка є структурним підрозділом Коломийської центральної районної лікарні з 24.12.2016, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позивач та її представник в судове засідання в якому винесено рішення не з'явились, однак позивач подала заяву про слухання справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала.

Представник відповідача в судове засідання в якому винесено рішення не з'явився, однак просить справу слухати у його відсутності, позовні вимоги визнав.

Дослідивши зібрані докази та аналізуючи обставини встановлені в судовому засіданні, суд вважає, що позовні вимоги підставні і підлягають до задоволення, з наступних мотивів.

Судом встановлено, що з 22.07.2005 позивач працювала на посаді медсестри стоматкабінету амбулаторії ЗП-СМ с. Нижній Вербіж, яка входила до структури районної лікарні, що підтверджується записом у трудовій книжці за № 5.

31.01.2014 наказом головного лікаря районної лікарні №10/1 к на підставі власної заяви вона переведена на посаду 1.0 ставки посади сестри медичної зі стоматології Коломийської стоматологічної поліклініки районної лікарні, яка також є структурним підрозділом останньої.

Разом з тим, головним лікарем районної лікарні щодо її звільнення із займаної посади видано наказ від 03.10.2016р наказ № 284, № 338 від 19.12.2016 та наказ № 139-к від 23.12.2016р.

Так, пунктом 1 наказу № 338 головного лікаря районної лікарні зобовязано скоротити з 19.12.2016 по Коломийській стоматологічній поліклініці 9,75 посад сестри медичної зі стоматології відділення по обслуговуванню сільського населення Коломийської стоматологічної поліклініки, також на цій підставі пунктом 2 встановлено звільнити згідно ст. 40 п. 1 КЗпП України «з 19.12.2016 перелік працівників, у тому числі, й її з посади сестри медичної зі стоматології по обслуговуванню сільського населення Коломийської стоматологічної поліклініки.

Окрім того, пунктом 1 наказу головного лікаря № 284 районної лікарні зобовязано скоротити з 03.12.2016 по Коломийській стоматологічній поліклініці 9,75 посад сестри медичної зі стоматології відділення по обслуговуванню сільського населення Коломийської стоматологічної поліклініки, також на цій підставі пунктом 2 встановлено звільнити згідно ст. 40 п. 1 КЗпП України з 03.12.2016 перелік працівників, у тому числі, й її з посади сестри медичної зі стоматології відділення по обслуговуванню сільського населення Коломийської стоматологічної поліклініки.

З цього приводу в п. 18 абз. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992, зазначено, що суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення.

При цьому, п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992, вказує судам всіх інстанцій на необхідність з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Нормою ст. 233 ч. 1 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

В зв»язку з цим суд приходить до висновку, що звільнення позивача на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України було здійснене з грубим порушенням адміністрацією Коломийської ЦРЛ вимог трудового законодавства, а тому вона підлягає поновленню на попередній посаді.

Згідно ч. 4 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці, якщо це не пов»язано з повною ліквідацією підприємства, установи, організації.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 перебувала на лікарняному в період з 16.12.2016 року по 20.12.2016 року, з 21.12.2016 року по 23.12.2016 року включно. Наведене стверджується копією листка непрацездатності серія АДД № 514129 (а.с.77).

Згідно п. 1.3. Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров»я України від 09 квітня 2008 року № 189 непрацездатність - це стан здоров»я (функцій організму) людини, обумовлений захворюванням, травмою тощо, який унеможливлює виконання роботи визначеного обсягу, професії без шкоди для здоров»я.

Тимчасова непрацездатність - це непрацездатність особи внаслідок захворювання, травми або з інших причин, що не залежить від факту втрати працездатності, яка має тимчасовий зворотний характер під впливом лікування та реабілітаційних заходів, триває до відновлення працездатності або встановлення групи інвалідності, а в разі інших причин - до закінчення причин відсторонення від роботи. Тимчасова непрацездатність застрахованих осіб засвідчується листком непрацездатності.

У відповідності до пп. 1.1, 1.2 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров»я України від 13.11.2001 року № 455, тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності.

Як вбачається з листка непрацездатності серії АДД № 514129 від 16.12.2016 року ОСОБА_1 23 грудня 2016 року була відсутня на робочому місці з поважних причин, а приступити до роботи їй рекомендовано 24 грудня 2016 року.

Таким чином, суд вважає, що ОСОБА_1 на законних підставах була звільнена від виконання своїх обов»язків на вказаний період тимчасової непрацездатності, підтвердженої листком непрацездатності.

Згідно з п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обгрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

В звязку з цим суд приходить до висновку, що звільнення позивача на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України було здійснене з грубим порушенням адміністрацією Коломийської ЦРЛ вимог трудового законодавства, а тому вона підлягає поновленню на попередній посаді.

Суд вважає, що звільнення в період непрацездатності не допускається, незалежно від підстав звільнення, а також не залежать від повідомлення роботодавця про тимчасову непрацездатність.

Згідно з положеннями частин 1 та 2 ст.235 вказаного Кодексу у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

В звязку з поновленням позивача на вказаній посаді на її користь підлягають стягненню з відповідача суми втраченого заробітку за час вимушеного прогулу з 24.12.2016 року по день вирішення даної справи, які слід вирахувати, керуючись положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. .

Згідно з довідкою № 457 від 17.07.2017 року про доходи позивача загальний розмір заробітної плати позивача за останні два календарні місяці роботи, що передували дню її звільнення, а саме за жовтень, листопад 2016 року, становив відповідно 2 074.80 грн. та 2 190грн.

Середньоденна заробітна плата позивача визначається відповідно до п.2 вказаного Порядку діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин) і складає 101 грн. 54 коп.

Час вимушеного прогулу з 23.12.2016 року по 21.07.2017 року. А тому суд визначає загальну суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до п.8 Порядку множенням середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді. Така загальна сума складає 15231 грн. та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави.

Тому з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір, від сплати якого звільнений позивач.

На підставі наведеного, ст.ст. 40, 41, 235 Кодексу законів про працю України та, керуючись ст.197 ч.2, 209, 212-215, 218, 367 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати незаконними і скасувати наказ головного лікаря Коломийської ЦРЛ № 139-к від 23.12.2016р. Поновити ОСОБА_1 на посаді сестри медичної зі стоматології Коломийської стоматологічної поліклініки, яка є структурнимс підрозділом Коломийської центральної районної лікарні з 24 грудня 2016 року.

Стягнути з Коломийської центральної районної лікарні (м. Коломия, вул. Родини Крушельницьких, 26, ) на користь ОСОБА_1, жительки м. Коломия, вул. Скрябіна, буд. 8, середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 15 231 (п'ятнадцять тисяч двісті тридцять одну) грн.

Стягнути з Коломийської центральної районної лікарні (78200, м. Коломия, вул. Родини Крушельницьких, 26, ) 640 ( шістсот сорок) гривень судового збору в дохід держави.

Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Коломийський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення. У разі неподання апеляційної скарги рішення набирає законної сили після закінчення строків апеляційного оскарження.

Суддя Потятинник Ю. Р.