У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 листопада 2016 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 17 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що у 2005 році вона придбала побутову техніку (холодильник та телевізор) в магазині шляхом оформлення споживчого кредиту через касу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»). За умовами споживчого кредитування розрахунок за придбану техніку здійснив банк, а вона взяла на себе обов'язок повернути грошову суму протягом трьох років щомісячними платежами по 210 грн. Вона виконала свої зобов'язання та повернула грошові кошти банку в повному обсязі та у встановлений строк і з того часу фінансовими послугами банку не користувалась і не укладала жодних кредитних договорів.

17 грудня 2015 року на її адресу від ПАТ КБ «ПриватБанк» надійшла досудова вимога сплатити борг у розмірі 66 160 грн, а також про те, що в разі несплати буде ініційовано кримінальне провадження про вчинене нею шахрайство за ознаками злочинів, передбачених ст. ст. 190, 192, 222 КК України з накладенням штрафу в розмірі 4 469 грн 60 коп., арешт і примусовий продаж майна в рахунок погашення боргу, заборона виїзду за межі України, розміщення кредитної історії з наслідком подальшої відмови банків у наданні послуг.

Вона зверталась до банку із запитами про надання інформації та копій договорів, однак банк надсилав лише відписки, а потім почав надсилати погрози в смс-повідомленнях, телефонувати з погрозами і кожного разу телефонні дзвінки та повідомлення містили інформацію про шахрайство, погрозу порушити кримінальну справу, про людей, які нібито їдуть до житлового приміщення описувати майно й інші подібні заяви.

ОСОБА_3 вважала, що протиправні дії банку є неприпустими й такими, що порушують її права та інтереси як споживача і громадянина, тому, уточнивши позовні вимоги, просила суд: визнати дії та вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо сплати нею на користь банку суми боргу у розмірі 66 160 грн на підставі договорів від 4 жовтня 2005 року DNH4KS30020234, від 30 грудня 2009 року SAMDN8232 неправомірними (протиправними) та такими, що порушують її права, як споживача фінансових послуг; зобов'язати ПАТ КБ «ПриватБанк» припинити вимагати у будь-який спосіб з неї сплату боргу на користь банку за вказаними договорами; зобов'язати відповідача надати їй копії кредитних договорів з усіма додатками; зобов'язати ПАТ КБ «ПриватБанк» припинити здійснювати будь-які агресивні форми підприємницької практики по відношенню до неї, у тому числі здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень щодо сплати нею боргу на користь банку за вказаними договорами.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 листопада 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Зобов'язано ПАТ КБ«ПриватБанк» припинити надсилати на телефон ОСОБА_3 повідомлення з вимогами про сплату нею боргу на користь банку за договорами від 4 жовтня 2005 року DNH4KS30020234, від 30 грудня 2009 року SAMDN8232.

У решті позову відмовлено.Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 17 січня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано дії та вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» в позасудовому порядку щодо сплати ОСОБА_3 на користь банку суми боргу у розмірі 66 160 грн на підставі договорів від 4 жовтня 2005 року DNH4KS30020234, від 30 грудня 2009 року SAMDN8232 неправомірними, протиправними та такими, що порушують її права, як споживача фінансових послуг.

Зобов'язано ПАТ КБ«ПриватБанк» припинити вимагати в позасудовому порядку з ОСОБА_3 сплати боргу на користь банку за договорами від 4 жовтня 2005 року DNH4KS30020234, від 30 грудня 2009 року SAMDN8232.

У решті позову відмовлено.Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить оскаржувані судові рішення в частині задоволення позовних вимогскасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції, у решті - судові рішення залишити без змін.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що спір між сторонами щодо наявності та відсутності заборгованості за кредитним договором від 4 жовтня 2005 року DNH4KS30020234 не вирішений, однак строк давності його минув, а договір від 30 грудня 2009 року SAMDN8232 взагалі не укладався, інших договірних відносин між позивачем та відповідачем не існує. При цьому позивачем доведений факт надсилання банком на номер її мобільного телефону смс-повідомлень в досудовому порядку із вимогою погасити заборгованість за кредитним договором, строк давності якого минув.

Також суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про зобов'язання відповідача надати позивачу копії договорів з усіма додатками, оскільки відповідачем у судове засідання надано лише копію договору від 4 жовтня 2005 року, а договору від 30грудня 2009 року взагалі не існує. Крім того, судом не встановлено підстав для задоволення позовних вимог про зобов'язання відповідача припинити здійснювати будь-які агресивні форми підприємницької практики по відношенню до позивача, оскільки факт надсилання саме відповідачем факсимільних, електронних повідомлень та здійснення телефонних дзвінків на адресу позивача не доведено допустимими доказами, а позовна вимога про зобов'язання припинити надсилати інші повідомлення, а отже, і смс, фактично задоволена.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовльняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що дії та вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» у позасудовому порядку щодо сплати ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суми боргу у розмірі 66 160 грн на підставі кредитних договорів від 4 жовтня 2005 року DNH4KS30020234 та від 30 грудня 2009 року SAMDN8232 є неправомірними (протиправними) та такими, що порушують її права як споживача фінансових послуг, оскільки надходження на адресу ОСОБА_3 листів із зазначенням суми боргу та обов'язку її повернути кошти є порушенням банком ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в частині заборони кредитодавцю вимагати в позасудовому порядку повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув.

Також суд зазначив, що зміст смс-повідомлень та досудових вимог, які були надіслані на адресу позивача, мали інформативний характер про розмір заборгованості та про ті можливі правові наслідки, які передбачені законом при невиконанні договірних зобов'язань, тому відсутні підстави вважати вказані дії агресивною формою підприємницької практики.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним положенням закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що відповідно до заяви від 4 жовтня 2005 року позичальника ОСОБА_3 на придбання побутової техніки вона отримала кредит у розмірі3 927 грн 08 коп. строком на 24 місяці зі сплатою процентів за користування кредитом.

У грудні 2015 року ОСОБА_3. поштою отримала від ПАТ КБ «ПриватБанк»досудову вимогу, в якій зазначено, що вона порушила взяті на себе кредитні зобов'язання і її борг становить 66 160 грн. Також зазначено, що банк вимушений вжити таких заходів: подача заяви в правоохоронні органи про відкриття кримінального провадження згідно зі ст. ст. 190, 192, 222 КК України; накладення штрафу за ініціювання судової роботи в розмірі 4 469 грн 60 коп.; арешт і примусовий продаж майна в рахунок погашення боргу; заборона виїзду за межі України; розміщення кредитної історії в Українському бюро кредитних історій.

22 грудня 2015 року ОСОБА_3 направила на адресу ПАТ КБ «ПриватБанк» запит, в якому просила надати їй повну та розгорнуту інформацію з приводу заявленого боргу і надати копії кредитних договорів з усіма додатками.

Листом від 30 грудня 2015 року банк повідомив позивача про неможливість виконати її вимоги в зв'язку з запровадженням додаткових заходів безпеки для виключення ризику розкриття банківської таємниці.

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області із повідомленням про вчинення кримінального правопорушення за ознаками злочинів, передбаченими ст. ст. 189, 190, 364-1 КК України. Згідно з матеріалами кримінального провадження постановою слідчого від 27 лютого 2016 року кримінальне провадження,внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом шахрайства за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 190 КК України, закрито за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

У січні 2016 року позивач повторно направила банку нотаріально посвідчену заяву, на яку банком було надано відповідь, що під час укладення 4жовтня 2005 року кредитного договору вся необхідна інформація щодо умов кредитування та сукупної вартості кредиту була доведена до відома ОСОБА_3 у вигляді другого екземпляру договору. Нарахування проводяться згідно зкредитним договором. Повідомлено, що договір від 30 грудня 2015 року SAMDN8232 це рахунок штрафів, відкритий на підставі неналежного виконання умов договору від 4 жовтня 2005 року DNH4KS30020234.

У листопаді 2016 року на адресу ОСОБА_3 від ПАТ КБ «ПриватБанк» надійшло попередження, в якому повідомлено, що її сума простроченої заборгованості перед банком станом на 1 листопада 2016 року становить 77 390 грн і 15 листопада 2016 року справу буде передано для стягнення в колекторське агентство на підставі договору відступлення прав вимоги.

За положеннями ч. 4 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції.

Проте апеляційний суд, застосовуючи положення ч. 4 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», не звернув уваги на те, що дії особи, які включають до свого складу елементи примусу, докучання відносяться до укладення договору зі споживачем товарів (послуг), а не до виконання споживачем зобов'язань за укладеним кредитним договором.

У ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» як агресивні забороняються такі форми підприємницької практики, зокрема, здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень без згоди на це споживача.

Судом установлено, що ОСОБА_3 при укладенні заяви від 4 жовтня 2005 року DNH4KS30020234 на придбання побутової техніки була ознайомлена з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» та надала свою згоду, що заява разом з запропонованими банком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, тарифами складає між сторонами кредитно-заставний договір.

Відповідно до п. 3.3.15 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам передбачено право банку самостійно приймати рішення про спосіб інформування позичальника при наявності простроченої заборгованості за кредитним договором.

Крім того, суд може заборонити банку вимагати погасити кредитну заборгованість поза строком позовної давності лише на підставі заяви про застосування строку позовної давності, проте матеріали справи не містять такої заяви.

А відсутність таких процесуальних дій суду, відсутність судового рішення, означає, що зобов'язання існує, оскільки згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Також апеляційний суд не врахував, що між сторонами було укладено лише один кредитний договір - 4 жовтня 2005 року DNH4KS30020234, та задовольнив позовні вимоги, що стосуються договору від 30 грудня 2009 року SAMDN8232.

Крім того, апеляційний суд не звернув уваги на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.

У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зі змісту ч. 2 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та вказаної Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Проте апеляційний суд не врахував, що причинний зв'язок - це об'єктивний зв'язок між дією (бездіяльністю) тієї чи іншої особи і певним наслідком і, встановивши неправомірність дій відповідача, не перевірив, чи позивачем обрано належний спосіб судового захисту та чи він ефективно захищає її право у разі порушення.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Таким чином,апеляційний суду порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК Україниназазначені положення закону уваги не звернув,не встановив належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог,дійсних прав і обов'язків сторін, які випливають з кредитного договору від 4 жовтня 2005 року, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, доводів сторін не перевірив, не надав їм належної правової оцінки та дійшов передчасного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, рішення апеляційного суду не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 17 січня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик