Справа № 463/3072/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Лакомська Ж.І.
Провадження № 22-ц/783/2860/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

з участю секретаря Іванової О.О.,

з участю ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 7 лютого 2017 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, з участю третіх осіб: ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_8, Личаківського районного відділу у м.Львові Головного управління державної міграційної служби у Львівській області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

в с т а н о в и л а:

1 липня 2016 року позивач звернувся з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що він є власником будинку №13 на вулиці Глиняній у м. Львові. Крім нього у вказаному будинку зареєстровані та проживають ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_7 Також у вказаному будинку зареєстровані відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які в будинку не проживають протягом останніх 27 років, їх фактичне місце перебування невідоме, жодного спільного господарства вони не ведуть, участі у витратах на оплату комунальних послуг та інших платежів не беруть, їхні речі в будинку відсутні. Просить позов задовольнити.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 7 лютого 2017 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_6 10.P., ОСОБА_6, з участю третіх осіб ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_8, Личаківського районного відділу у м.Львові Головного управління державної міграційної служби у Львівській області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за безпідставністю вимог.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне зясування судом обставин справи. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зазначає, що є власником будинку №13 на вулиці Глиняній у м. Львові, крім нього у вказаному будинку зареєстровані та проживають ОСОБА_2, ОСОБА_8В, ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_7 Крім даних осіб у вказаному будинку зареєстровані відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які в будинку не проживають протягом останніх 27 років, їх фактичне місце перебування невідоме, жодного спільного господарства з позивачем та третіми особами вони не ведуть, участі у витратах на оплату комунальних послуг та інших платежів не несуть, їхні речі в будинку відсутні. Вважає, що відповідачі втратили право користування житловим будинком № 13 на вулиці Глиняній у м.Львові.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

На підставі ст.ст.10, 58, 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень належними та допустимими доказами.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення цим вимогам не відповідає.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Встановлено, що ОСОБА_4 є власником будинку № 13 на вулиці Глиняній у м.Львовві, що стверджується витягом про державну реєстрацію прав №32923983 від 20 січня 2012 року.

Довідкою з місця проживання та склад сімї №3481, виданою ЛКП №507 стверджується, що в цьому будинку зареєстровані: ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_7, та відповідачі ОСОБА_5 і ОСОБА_6 Із свідоцтва про смерть від 11 травня 2017 року вбачається, що ОСОБА_7 померла 11 травня 2017 року.

Комісією ЛКП №507 складено акти про те, що відповідачі не проживають у зазначеному будинку понад 27 років.

Відповідно до положень Конституції України, принципівЄвропейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод право власності є непорушним.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. (Правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-709цс16).

Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами ЦК України.

Зміст ст. 405 ЦК України передбачає, що члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом. Право користування житлом втрачає член сімї власника у разі відсутності без поважних причин понад один рік.

Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірне житло власника, але на час розгляду справи не є членами його сімї.

Захищаючи права власності громадян, суд усуває перешкоди у користуванні цією власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Виходячи з аналізу наявних у справі доказів щодо їх достовірності, допустимості кожного окремо, а також достатності і взаємного звязку доказів у їх сукупності;враховуючи встановлене та те, щопозивач, як власник житла, має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд, колегія суддів приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Відтак, оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Висновки суду першої інстанції, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи, що полягає у неправильній оцінці встановлених судом фактичних обставин і помилковому визначенні юридичних наслідків цих обставин.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст.307, ст.ст. 309, 313, ч.2 ст.314, ст.316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 7 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_5 і ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком №13 на вулиці Глиняній у м.Львові.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді