20.07.2017 Справа № 363/1689/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2017 року м.Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області у складі: головуючого судді: Баличевої М.Б., при секретарі Рибка І.Є., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду м.Вишгород цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальних збитків, заподіяних підприємству працівником, -

ВСТАНОВИВ:

Представник ТОВ «Комплекс Агромарс» звернувся з даним позовом в суд в якому просить стягнути з ОСОБА_1 на їх користь суму завданих збитків у розмірі 1 349 грн. 41 коп. та суму сплаченого судового збору в розмірі 1 600 грн. 00 коп.

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 15.08.2008 року згідно наказу № 184 КА/к-п д відповідача було прийнято на роботу до ТОВ «Комплекс Агромарс» на посаду водія автомобіля-самоскида НОМЕР_1 автоколони № 4 автотранспортного парку Філії «Гаврилівський птахівничий комплекс» Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс». 23 березня 2016 року згідно наказу № 117 КА/к-п-д ОСОБА_1 на підставі заяви написаної власноруч, добровільно, був переведений в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» на роботу на посаду водія автофургону та рефрижератора DAF FT CF 85.410 Е № НОМЕР_2 автоколони № 2 відділу експлуатації транспорту АТП Філії «Гаврилівський птахівничий комплекс» Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс». Цим же наказом за його згодою ОСОБА_1І доручено виконувати додаткові обовязки в порядку суміщення посади експедитора. Крім того, 01 жовтня 2015 року між ТОВ «Комплекс Агромарс» та ОСОБА_1І укладено договори № 511-В та № 511-Е про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, згідно яких ОСОБА_1І прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввіреного йому автомобіля та матеріальних цінностей. Наказом від 24 травня 2016 року № 521 КА/к-з відповідач був звільнений за власним бажанням. Внаслідок неналежного виконання своїх трудових обовязків, недбайливого ставлення до майна ТОВ «Комплекс Агромарс», переданого ОСОБА_1 під індивідуальну матеріальну відповідальність за разовими документами видатковими накладними, допущено нестачу та завдано позивачу збитків на загальну суму 1 349 грн. 41 коп. У звязку із тим, що відповідач добровільно не відшкодовує збитки завдані підприємству позивач вимушений звернутися до суду.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги і просить їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні, позов не визнав та пояснив, що договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність він підписував, але підприємство не забезпечило і не створило нормальних умов для збереження ввірених цінностей, а саме на прохання водіїв опломбувати двері автомобільних напівпричепів службою безпеки підприємства для цілісності товару, який необхідно було доставити до контр агентів. Крім того, комірники не завжди враховували коефіцієнт стікання м'ясопродукції, яке транспортувалось в регіони України та документально не фіксувалось в акті прийому-передачі, а тому не можливо було встановити норми природних витрат ваги м'ясопродукції на складі. Його було звільнено з роботи за власним бажанням, але при цьому не повідомлено про завдану ним шкоду.

Суд вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі вважає, що позов не обґрунтований і не підлягає задоволенню з наступник підстав.

Так, в судовому засіданні встановлено, що відповідно до наказу № 184 КА/к-п від 15.08.2008 року відповідача було прийнято на роботу до ТОВ «Комплекс Агромарс» на посаду водія автомобіля-самоскида НОМЕР_1 автоколони № 4 автотранспортного парку Філії «Гаврилівський птахівничий комплекс» Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (а.с. 10).

23 березня 2016 року згідно наказу № 117 КА/к-п-д ОСОБА_1, був переведений в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» на роботу на посаду водія автофургону та рефрижератора DAF FT CF 85.410 Е № НОМЕР_2 автоколони № 2 відділу експлуатації транспорту АТП Філії «Гаврилівський птахівничий комплекс Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (а.с 12).

Цим же наказом ОСОБА_1І доручено виконувати додаткові обовязки в порядку суміщення посади експедитора.

Крім того, 01 жовтня 2015 року між ТОВ «Комплекс Агромарс» та ОСОБА_1 укладено договори № 511-В та № 511-Е про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, згідно яких ОСОБА_1 прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввіреного йому автомобіля та матеріальних цінностей (а.с. 14-15).

Наказом від 24 травня 2016 року № 521 КА/к-з ОСОБА_1 був звільнений за власним бажанням (а.с. 13)

Згідно п. 3 договору про повну індивідуальну відповідальність № 511-В від 01 жовтня 2015 року передбачено, що у випадку незабезпечення з вини працівника збереження ввірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру збитків, завданих підприємству, та їх відшкодування відбувається у відповідності до чинного законодавства.

В свою чергу підприємство зобовязується створювати працівникові умови, необхідні для нормальної праці та забезпечення повного збереження ввірених йому матеріальних цінностей, знайомити працівника з чинним законодавством щодо матеріальної відповідальності працівників за збитки, нанесені підприємству, установі, організації, а також із чинними інструкціями, нормативами та правилами збереження, приймання, обробки, продажу (збуту), перевезення або застосування у процесі виробництва переданих йому матеріальних цінностей.

Пунктом 4 цього ж договору передбачено, що працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо збитки завдані не з його вини.

Згідно інформації щодо кількості убутку мясопродукціх перевезеної водієм ОСОБА_1 за період з 03.05.2016 року по 20.05.2016 року наданої ТОВ «Комплекс Агромарс» філії «Гаврилівський птахівничий комплекс», заборгованість ОСОБА_1 перед філією «Гаврилівський птахівничий комплекс» ТОВ «Комплекс Агромарс» по завданим збиткам склала 1349,41 гривень.

Виконуючи свої трудові обовязки відповідач здійснював приймання, доставку та передачу контрагентам різноманітної м'ясопродукції охолоджених тушки курчат-бройлерів, а також серця, печінка, крила, стегна, гомілки, шиї, голів, лапок.

Вказані товари ОСОБА_1. перевозив на склади багатьох міст України, що підтверджується видатковими (товарно-транспортними) накладними, актами прийому-передачі продукції (актами звірки).

Згідно з ч.1 ст.134 Кодексу Законів про працю України працівники несуть повну матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у тому числі у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст.135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому на зберігання.

Відповідно ч.1 ст.135-3 Кодексу Законів про працю України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей з вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди.

Згідно з ч.2 ст.130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний звязок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала.

Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обовязків, грошові виплати.

З урахуванням викладеного до категорії прямої дійсної шкоди належать:

а) недостача матеріальних цінностей, виявлена у матеріально відповідальної особи або в іншої особи, якій матеріальні цінності передані у звязку з виконанням нею трудових обовязків. Матеріальна відповідальність за недостачу матеріальних цінностей можлива лише в разі недостачі понад норму природної втрати. Якщо втрата природна, то притягнення працівника до матеріальної відповідальності неможливе. Якщо ж власник доведе, що втрата, хоч і не перевищує межі норм природної, не є природною, а спричинена винними діями працівника, то притягнення до матеріальної відповідальності можливе. Про недостачу мова йде у всіх випадках, коли працівник зобовязаний відзвітувати про отримані матеріальні цінності, а при звіті (інвентаризації) виявиться їх менша кількість. При цьому термін «недостача» не розкриває причини зменшення кількості матеріальних цінностей;

б) втрата матеріальних цінностей. Під утратою розуміються такі випадки, коли майно було в наявності, а потім воно зникло, його не стало, незалежно від причин, з яких це трапилося;

в) знищення матеріальних цінностей. Частіше знищення як підстава матеріальної відповідальності буває повязана із дією стихійних сил, якщо можливість руйнівної дії цих сил зумовлена виною працівника. Вогонь це стихія. Та він може бути викликаний порушенням працівником правил пожежної безпеки;

г) пошкодження матеріальних цінностей (сума прямої дійсної шкоди при цьому дорівнює сумі, на яку знизилася вартість матеріальних цінностей, або сумі витрат на відновлення відповідних обєктів);

д) зіпсуття матеріальних цінностей це втрата матеріальними цінностями їх споживчих якостей;

е) неможливість стягнути вартість матеріальних цінностей, яких не вистачає, з постачальника (перевізника), який передав матеріальні цінності з недостачею. Таке трапляється, коли під час приймання продукції або товарів від постачальника під час приймання вантажу від органів транспорту виявляється недостача;

є) шкода, спричинена незаконним продажем товарів за зниженою ціною. Це може бути викликане помилкою в застосуванні прейскурантів, що були належно затверджені, неправильним калькулюванням ціни тощо, якщо можливість стягнення відповідних сум з контрагента за договором, що придбав товари за зниженою ціною, втрачена;

ж) витрати, спричинені незаконними або необґрунтованими виплатами (переплатами) за цивільно-правовими договорами, на користь державного і місцевого бюджетів, спеціальних фондів соціального страхування, коли можливість стягнення таких виплат (переплат) з організацій, які їх одержали, втрачена;

з) витрати, спричинені зайвими виплатами на користь працівників (основної та додаткової заробітної плати, сум компенсацій, допомоги по загальнообовязковому державному соціальному страхуванню, інших виплат), при відсутності можливості стягнення цих сум із працівників, які безпідставно одержали відповідні суми (з огляду на п.1 ч.2 ст.127 КЗпП такі можливості часто є відсутніми). До категорії прямої дійсної шкоди належать і безпідставні натуральні виплати (видачі) на користь працівників;

и) сплачені на користь контрагентів за цивільно-правовими договорами, державного чи місцевого бюджетів, державних органів суми неустойки, фінансових санкцій, пені. Проте у п.4 постанови Пленуму ВС №14 звернуто увагу на недопустимість стягнення з працівника шкоди, заподіяної списанням з рахунків підприємств у дохід держави одержаного ними прибутку. Нестягнена з боржника неустойка не може бути віднесена до прямої дійсної шкоди. Це неодержаний прибуток.

і) виплати на користь інших субєктів у порядку відшкодування шкоди, оскільки організація відповідає за шкоду, заподіяну діями її працівників. Підкреслимо, що притягнення до матеріальної відповідальності в цьому випадку, як і завжди, можливе, коли дії працівника кваліфікуються як невиконання або неналежне виконання трудових обовязків;

ї) не стягнена з боржника дебіторська заборгованість, коли можливість її стягнення втрачена у звязку із закінченням строку позовної давності чи з інших причин (наприклад, у звязку з ліквідацією юридичної особи-боржника);

й) не стягнена з боржника шкода (за винятком тієї частини шкоди, яка належить до категорії неодержаного прибутку), якщо можливість її стягнення втрачена.

Протиправна поведінка працівника це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обовязки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями підприємств, установ та організацій.

Формами протиправної поведінки працівника є протиправна дія чи протиправна бездіяльність.

Обовязковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина.

Зі змісту ч.2 ст.130 КЗпП України матеріальна відповідальність працівника настає тільки за наявності його вини в заподіянні підприємству, установі, організації майнової шкоди.

Трудове законодавство не містить визначення вини. Тому слід використовувати визначення вини, викладене в статтях 23-25 Кримінального кодексу з урахуванням особливостей трудових правовідносин.

Вина працівника це його психічне ставлення до вчинюваної дії чи бездіяльності та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.

Отже, працівник визнається винним у заподіянні шкоди, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно або з необережності (за винятком випадків, коли шкоду нанесено джерелом підвищеної небезпеки).

Умисел характеризується тим, що працівник усвідомлює протиправність свого діяння (дії чи бездіяльності), а також передбачає негативні наслідки своєї протиправної поведінки та бажає або свідомо допускає їх настання.

Необережність працівника, яка спричинила шкоду, як правило, полягає в недостатній передбачливості при виконанні трудових обовязків: працівник або не передбачив негативних наслідків своєї дії чи бездіяльності, хоча міг і повинен був передбачити їх; або передбачив, однак легковажно понадіявся їх попередити.

Якщо працівник усвідомлював, що в його діях не виявляється належна турботливість про збереження майна власника, якщо він передбачав можливість настання прямої дійсної шкоди, але легковажно розраховував запобігти цим наслідкам, має місце необережна вина працівника у формі самовпевненості.

Якщо працівник не усвідомлював, що в його діях немає належної турботливості про збереження майна власника, якщо він не передбачав можливості заподіяння майну власника прямої дійсної шкоди, хоча за обставин, що склалися, міг і повинен був це усвідомлювати, у діях працівника є ознака необережної вини у формі недбалості.

Самовпевненість та недбалість також не виділяються в КЗпП, але ці дві форми необережної вини також можуть враховуватися при визначенні розміру прямої дійсної шкоди, що підлягає покриттю працівником відповідно до ч.1 ст.137 КЗпП.

Матеріальна відповідальність за трудовим законодавством настає незалежно від форми вини працівника: умислу чи необережності. Форма вини впливає на вид та межі матеріальної відповідальності.

Так, п.1 ч.1 ст.133 КЗпП встановлює обмежену матеріальну відповідальність за зіпсуття або знищення через недбалість матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих працівникові в користування. За умисне знищення та умисне зіпсуття того ж майна п.5 ч.1 ст.134 КЗпП встановлена повна матеріальна відповідальність.

Причинний звязок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і майновою шкодою, яка сталася, повинен бути прямим (безпосереднім).

Прямий звязок це такий, за якого майнова шкода безпосередньо, з неминучістю випливає з дій чи бездіяльності працівника.

У будь-якому разі працівник повинен нести матеріальну відповідальність лише за ту частину шкоди, яка безпосередньо випливає з його дій чи бездіяльності.

Адже згідно зі змістом ч.2 ст.130 КЗпП, матеріальна відповідальність працівника за трудовим правовідношенням має особистий характер. Це повязано з тим, що виконувати доручену йому роботу працівник повинен особисто (ст.30 КЗпП).

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обовязку відшкодувати заподіяну шкоду.

Суд не може прийняти до уваги акти про відмову працівника з ознайомленням під підпис з наказом про відшкодування збитків № Н - 14462 від 10 травня 2017 року та 20 травня 2016 року, оскільки жодних належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 було повідомлено належним чином про необхідність ознайомитися з наказом суду не надано.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що представником позивача не надано суду жодного належного доказу наявності протиправної поведінки ОСОБА_1, або його винних дій чи бездіяльності, що призвели до нестачі м'ясопродукції, а також причинного звязку між його винними діями чи бездіяльністю і шкодою, що настала, отже за таких обставин позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 5-11, 60, 61, 209. 212-215, 218 ЦПК України, на підставі. ст.130, 133, 134, 135-1, 135-3 КЗпП України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальних збитків, заподіяних підприємству працівником відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня його отримання копії цього рішення в апеляційний суд Київської області через Вишгородський районний суд Київської області.

Головуючий: М.Б.Баличева