АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 601/1437/16 Головуючий у 1-й інстанції Білосевич Г.С.
Провадження № 22-ц/789/897/17 Доповідач - Хома М.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2017 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючої - Хоми М.В.

суддів - Сташків Б. І., Костів О. З.,

секретар - Романюк Х.Ю.

з участю представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 9 червня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на майно та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом, в якому просив визнати за ним право власності на 7/12 частин дачного будинку по вул. Перемоги, 28 в с. Кімната Кременецького району Тернопільської області. Вимоги обгрунтовував тим, що 29 жовтня 2014 року померла його дружина ОСОБА_5. За час їх перебування у шлюбі ними за спільні кошти було побудовано спірний будинок, однак право власності оформлено за ОСОБА_5, а тому 1/2 частина спірного будинку належить йому як частка у спільній сумісній власності подружжя.

Він прийняв спадщину після смерті дружини, але у видачі свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено, так як інші спадкоємці, сини ОСОБА_5 - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 претендують на усе спадкове майно.

На думку позивача, спадкуванню підлягає 1/2 частина будинку.

Так як ОСОБА_5 склала заповіт, яким заповіла усе належне їй майно своєму синові ОСОБА_4, позивач як непрацездатний вдівець претендує на обовязкову частку у спадщині.

Оскільки спадкоємців за законом є троє, а тому обов'язкова частка ОСОБА_1 становить 1/12 частину дачного будинку.

В жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати за ним в порядку спадкування за заповітом після смерті його матері ОСОБА_5 право власності на дачний будинок з господарсько-побутовими будівлями, що розташований по вул. Перемоги, 28 в с. Кімната Кременецького району Тернопільської області, а також на грошовий вклад в ПАТ КБ Приват Банк. У встановлений законом 6-місячний строк він прийняв спадщину, подавши відповідну заяву, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено, оскільки є спір між спадкоємцями. ОСОБА_4 зазначив, що вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 1/2 частину дачного будинку як частку у спільній сумісній власності є безпідставними, так як цей будинок був збудований його матірю особисто ще до укладення шлюбу з ОСОБА_1 Також відсутні підстави для визнання за останнім права на обовязкову частку у спадщині, так як він спадщину не прийняв, оскільки із спадкодавцем на момент смерті не проживав, із заявою про прийняття спадщини не звертався.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 9 червня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено. Позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_5, яка померла 29 жовтня 2014 року, в порядку спадкування за заповітом, що складається із дачного будинку з господарсько-побутовими будівлями, що розташований в с. Кімната по вул. Перемоги, 28 Кременецького району Тернопільської області. В іншій частині позову відмовлено. Судові витрати покладено на сторони в межах сум ними понесеними.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити. Вказує, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки у 1990 році ОСОБА_5 було видано лише дозвіл на будівництво спірного будинку, однак проект забудови та інша необхідна документація була розроблена лише у 2006 році та лише 11 грудня 2016 року було видано свідоцтво про право власності на дачний будинок, тобто до реєстрації шлюбу із ОСОБА_6 ОСОБА_5 належало право власності на матеріали, обладнання, та інше майно, що було використано на будівництві. Крім цього, судом невірно застосовано Закон України Про власність від 07.02.1991 року, так як останній застосовується до правовідносин, які виникли після набрання ним чинності, тоді як будинок було побудовано у 1990 році. Також зазначає, що ОСОБА_1 спадщину після смерті дружини ОСОБА_5 прийняв, оскільки проживав разом із дружиною та у шестимісячний строк звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Покази свідка ОСОБА_3 взяті судом до уваги з порушенням процесуальних норм, так як свідок був присутній при допиті всіх інших свідків.

Заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, який підтримав доводи апеляційної скарги, представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7, яка вважає, що рішення є законним та обґрунтованим, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні докази того, що спірний будинок придбаний ОСОБА_8 та ОСОБА_5 під час перебування у шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя. Крім цього, суд першої інстанції дійшов висновку, що на час смерті спадкодавець ОСОБА_5 постійно проживала та була зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1 зі своїм сином ОСОБА_3, ОСОБА_1 не проживав разом з ОСОБА_5 на момент її смерті, заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори у шестимісячний строк не подав та не звертався із заявою про поновлення строку для подання такої заяви, а тому не набув права на обов'язкову частку у спадщині.

Колегія суддів погоджується з висновками суду в частині відсутності підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину дачного будинку у с.Кімната як частку у спільній сумісній власності подружжя.

Так, судом встановлено, 29 жовтня 2014 року померла ОСОБА_5, яка з 19.02.1992 року до моменту смерті перебувала у шлюбі з ОСОБА_1.

Рішенням Гаївської сільської ради № 12 від 26 липня 1990 року ОСОБА_5 надано дозвіл на будівництво садово-огороднього будиночка в с. Кімната Кременецького району Тернопільської області.

Дачний будинок був повністю збудований ОСОБА_5 протягом 1990 року, тобто ще до укладення шлюбу із ОСОБА_1, що підтвержується відомостями, вказаними у технічному паспорті, зокрема, зазначено рік побудови будинку 1990, довідкою Кременецького районного БТІ №243 від 23.03.2015 року, в якому аналогічно зазначено рік побудови спірного будинку 1990; в будівельному паспорті №13188, який складений у 2006 року при оформленні ОСОБА_5 права власності, також зазначено рік побудови будинку 1990.

Факт побудови спірного будинку особисто ОСОБА_5 у 1990 році, до укладення шлюбу із ОСОБА_1 також підтверджується показаннями допитаних у суді першої інстанції свідків. Зокрема, свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, які здійснювали будівництво спірного будинку у 1990 році, пояснили, що до кінця 1990 року були здійснені усі роботи і можна було вселятися, під час будівництва будинку ОСОБА_1 не було, усіма справами, що стосувалися будівництва організаційними, фінансовими, займалася особисто ОСОБА_5

Свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, які знали ОСОБА_5 з 1980-х років і спілкувалися з нею, також підтвердили факт побудови спірного дачного будинку повністю ОСОБА_5 у 1990 році, під час перебування ОСОБА_5 в іншому шлюбі з ОСОБА_14

Проте, після закінчення будівництва право власності не було оформлено.

Після укладення у 1992 році шлюбу ОСОБА_5 з ОСОБА_1, вони поселились у вкзаному дачному будинку та проживали у ньому, після одруження з ОСОБА_1 був збудований тільки гараж у 1995 році.

Право власності на зазначене нерухоме майно ОСОБА_5 зареєструвала у 2006 році.

Вірно застосувавши ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю, що діяв на момент виникнення шлюбних відносин між ОСОБА_5 та ОСОБА_1, та правову позицію Верховного Суду України у справі №6-1327цс15, згідно якої визнаючи право спільної сумісної власності подружжя суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що незважаючи на реєстрацію права власності на майно під час шлюбу, наявними у справі доказами доведено факт побудови ОСОБА_5 дачного будинку у 1990 році до реєстрації шлюбу із ОСОБА_1, останнім не представлено жодних доказів його участі в будівництві, тому відсутні підстави вважати це майно спільною сумісною власністю подружжя.

Посилання суду на Закон України Про власність є зайвим, тому його слід виключити з рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що право власності на спірний будинок було зареєстровано під час шлюбу, проект забудови та інша необхідна документація була розроблена також під час шлюбу, тому до реєстрації шлюбу із ОСОБА_1 ОСОБА_5 належало право власності на матеріали, обладнання, та інше майно, що було використано на будівництві, колегія суддів оцінює критично, так як вище зазначалося, що самого факту реєстрації під час шлюбу права власності на майно недостатньо для того, щоб вважати це майно спільною сумісною власністю. Оскільки ОСОБА_4 доведено належними доказами факт побудови спірного будинку його матірю ОСОБА_5 до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1, в той же час останнім не представлено жодних доказів про те, що джерелом набуття цього будинку є спільна праця чи спільні кошти його і ОСОБА_5, тому підстав для визнання за ним прав на 1/2 частину цього будинку як частку у спільному майні подружжя відсутні. При цьому слід врахувати, що до 5 серпня 1992 року не передбачалася процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію, так як тільки постановою КМУ від 5.08.1992 року №449 вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом та підготовлених до експлуатації обєктів.

Щодо побудованого під час шлюбу гаража слід зазначити, що оскільки це не окремий обєкт права власності, а є частиною господарських будівель, приналежних до дачного будинку, тому ОСОБА_1 за наявності до того підстав у встановденому законом порядку може ставити питання про відшкодування йому частини вартості гаража.

Отже, рішення в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні вимог про визнання за ним права власності на 1/2 частину дачного будинку у с.Кімната як частку у спільному майні подружжя, є законним та обгрунтованим, підстав для зміни чи скасування рішення в цій частині колегія суддів не вбачає.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з рішенням суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 щодо його права на частину дачного будинку як обовязкову частку у спадщині.

ОСОБА_5 склала заповіт, згідно якого заповіла належний їй дачний будинок у с.Кімната своєму синові ОСОБА_4

Відповідно до ст. 1241 ЦК України, непрацездатний вдівець спадкує, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обовязкова частка).

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, є непрацезданим вдівцем.

Відмовляючи йому у визнанні права на обовязкову частку у спадщині, суд прийшов до висновку, що спадщини після смерті ОСОБА_5 він не прийняв, так як на момент смерті спадкодавець ОСОБА_5 не проживала з ОСОБА_1, останній заяви про прийняття спадщини не подавав.

Такий висновок суду є помилковим.

Встановлюючи обставини щодо постійного місця проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_1, суд взяв до уваги лише дані про реєстрацію місця проживання ОСОБА_5, яка була зареєстрована у ІНФОРМАЦІЯ_3 у тій же квартирі, де проживає її чин ОСОБА_3, та виписана 1.09.2016 року у звязку із смертю, та показання свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 - працівників лікарні, які пояснили, що ОСОБА_5 неодноразового лікувалася у терапевтичному відділенні Кременецької РКЛ, на лікування її привозив син та невістка, які її доглядали та відвідували, а чоловіка ОСОБА_5 - ОСОБА_1 вони не знають та не бачили, щоб він провідував хвору, а також показання свідка ОСОБА_3, який пояснив, що останні роки життя його мама частко хворіла та до дня смерті проживала із ним, він здійснював її догляд і лікування, а ОСОБА_1 навіть не навідувався до неї, всі витрати на похорон поніс свідок.

Проте, суд не взяв до уваги пояснення свідків ОСОБА_13, ОСОБА_12, ОСОБА_17, з яких вбачається, що ОСОБА_5 жила у свого сина - ОСОБА_3 лише останні дні життя, а до того жила у дачному будинку с.Кімната разом з ОСОБА_1

Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, не заявив про відмову від неї.

Поняття постійне проживання не слід розуміти обмежено.

Крім цього, відмітка у будинковій книзі про реєстрацію місця проживання не може бути абсолютним свідченням того, чи спадкоємець проживав чи не проживав постійно разом із спадкодавцем перед його смертю.

Відповідно до ч.3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

З показань усіх допитаних у суді першої інстанції свідків вбачається, що після одруження ОСОБА_5 з ОСОБА_1 постійно проживали у дачному будинку в с.Кімната Кременецького району, хоча ніколи не були там зареєстровані. Місцями їх реєстрації були різні адреси ОСОБА_5 - у м.Кременець по вул. 107 Кренецької дивізії, 52/12, а ОСОБА_1 - у м.Кременець по вул.Шевченка, 36/211. ОСОБА_1 і на момент смерті ОСОБА_5, і по даний час проживає у дачному будинку у с.Кімната.

Також з показань свідків вбачається, що останні роки життя ОСОБА_5 хворіла і часто перебувала на стаціонарному лікуванні, куди її відвозили або карета швидкої допомоги, або син ОСОБА_18 власним транспортом.

Свідок ОСОБА_12 пояснив, що карета швидкої забирала ОСОБА_5 із с.Кімната, іноді просити допомоги у свідка прибігала невістка ОСОБА_5 - ОСОБА_19, яка просила свідка завезти її до ОСОБА_5 у с.Кімнату.

Аналогічні покази надал суду свідок ОСОБА_17 - внучка ОСОБА_5, яка пояснила, що дід ОСОБА_1 (ОСОБА_1О.) дзвонив до мами свідка ОСОБА_19 (яка є невісткою ОСОБА_5З.), мама свідка їхала у с.Кімнату і забирала бабцю (ОСОБА_5З.) у лікарню.

Свідок ОСОБА_13 пояснила у суді першої інстанції, що останні два роки ОСОБА_5 дуже хворіла, дзвонила сину ОСОБА_18, і той віз її у лікарню, або викликав швидку. В сина ОСОБА_18 жила передостанні дні.

Померла ОСОБА_5 у лікарні.

Отже, постійним місцем проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 був дачний будинок по вул.Перемоги, 28 у с.Кімната Кременецького району, в тому числі і на момент смерті ОСОБА_5, незважаючи на реєстрацію місця проживання цих осіб за іншими адресами.

Періодичне перебування ОСОБА_5 у звязку із станом здоровя не за місцем постійного проживання у с.Кімната, а в сина у м.Кременець чи в лікувальному закладі, не можна вважати свідченням того, що подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_1 не проживало разом постійно.

Показання свідка ОСОБА_3, який пояснив, що останні роки життя його мати проживала з ним у м.Кременець, не можуть бути взяті до уваги, так як відповідно до ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Згідно частин 1, 2 статті 180 ЦПК України, кожний свідок допитується окремо. Свідки, які ще не давали показань, не можуть перебувати в залі судового засідання під час розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, свідок ОСОБА_3 був допитаний 2.06.2017 року. До того він неодноразово був присутній у судових засіданнях, в тому числі при допиті свідків ОСОБА_12, ОСОБА_17, ОСОБА_13 та інших.

За таких обставин такий доказ, як показання свідка ОСОБА_3 не може бути взятий до уваги судом, так як він одержаний з порушенням порядку, встановленого законом.

Показання свідка ОСОБА_19 слід оцінювати критично, так як вони є суперечливими між собою, зокрема, свідок говорила, що про те, що останні 5-6 років життя ОСОБА_5 жила разом із сином ОСОБА_20, часто лікувалась стаціонарно, і в той же час давала пояснення про те, що з лікарні ОСОБА_5 забирав ОСОБА_1 у с.Кімнату. Крім цього, показання щодо проживання ОСОБА_5 останніх 5-6 років життя разом із сином ОСОБА_20, суперечать показанням інших трьох свідків - ОСОБА_12, ОСОБА_17, ОСОБА_13, які пояснили про проживання ОСОБА_5 з сином ОСОБА_20 протягом останніх днів, а не років життя.

З врахуванням тієї обставини, що ОСОБА_1 проживав постійно із спадкодавцем ОСОБА_5, тому він вважається таким, що прийняв спадщину, та з врахуванням наявності заповіту, має право на обовязкову частку у спадщину.

Враховуючи кількість спадкоємців першої черги за законом чоловік та два сини, ОСОБА_1 має право на спадкування 1/6 частини дачного будинку по вул. Перемоги, 28 у с.Кімната Кременецького району, на яку за ним слід визнати право власності в порядку спадкувааня за законом після смерті ОСОБА_5 як обовязкової частки у спадщині.

Враховуючи, що рішенням суду першої інстанції право власності на цілий дачний будинок визнано за ОСОБА_4, тому рішення в цій частині слід змінити, визнавши за ОСОБА_4 права власності на 5/6 частин дачного будинку №28 по вул. Перемоги у с.Кімната Кременецького району в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5.

В решті рішення залишити без змін.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 9 червня 2017 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на обовязкову частку у спадщині.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину дачного будинку №28 по вул. Перемоги у с.Кімната Кременецького району у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5.

Рішення суду змінити в частині визнання за ОСОБА_4 права власності на цілий дачний будинок №28 по вул. Перемоги у с.Кімната Кременецького району, визнавши за ОСОБА_4 права власності на 5/6 частин дачного будинку №28 по вул. Перемоги у с.Кімната Кременецького району в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_21