АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/4498/17 Доповідач: Коваленко І.П.
Категорія: договірні
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Коваленко І.П

суддів Овсяннікової А.І., Сащенка І.С.

при секретарі Дмитренко А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 11 березня 2011 року між ним та відповідачем було укладено договір позики у формі розписки, за умовами якої він передав відповідачу грошову позику у розмірі 150 000 доларів США. Зобовязання за договором ОСОБА_1 належним чином не виконав, на неодноразові звернення про повернення грошових коштів відповідач не реагує.

У звязку з цим, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму основного боргу за договором позики у розмірі 150 000 дол. США в національній валюті за курсом НБУ на день ухвалення рішення, а також судовий збір у розмірі 3 654 грн.

Заочним рішенням Київського районного суду м.Харкова від 11 лютого 2016 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму основного боргу у розмірі у розмірі 150 000 доларів США у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на момент ухвалення рішення 3912550,20 грн., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 3654 гривні.

Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 26 квітня 2016 року заяву представника відповідача про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційних скаргах ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 ставлять питання про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційних скарг апелянти посилаються на незаконність, необґрунтованість рішення, ухваленого з порушенням вимог матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду фактичним обставинам по справі, вказують, що договором позики не було встановлено строку виконання зобовязання, вимоги позивач про повернення коштів не предявляв, тому строк для виконання зобовязання ще не настав.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, пояснення зявившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що 11 березня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, за умовами якої відповідач взяв у борг у позивача позику у розмірі 150 000 доларів США (а.с.11 т.1).

Відповідно до вимог ст.ст. 626-629 ЦК України договором є домовленість двох або більш сторін, спрямована на становлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов'язковим в силу ст. 214-2 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Статтями 509, 526 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Матеріали справи свідчать, що 14 травня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_1 з письмовою вимогою про повернення грошових коштів (а.с.12 т.1).

Згідно вимог ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені законом або договором, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків.

Встановлено, що зобовязання за договором позики відповідачем не виконані.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що договором позики не було встановлено строку виконання зобовязання, вимоги позивач про повернення коштів не предявляв, тому строк для виконання зобовязання ще не настав, колегією суддів не приймаються, оскільки згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Вказана правова позиція закріплена у постанові Верховного Суду України по справі № 6-3006цс15 від 08.06.2016 року.

Встановлено, що договором позики, який укладений між сторонами, не визначено строк її повернення. Проте, 14 травня 2015 року ОСОБА_3 предявив вимогу до ОСОБА_1 про повернення суми коштів за розпискою, яку відповідач не виконав.

Крім того, з даним позовом позивач звернувся до суду 31.08.2015 р., матеріали справи містять заяву відповідача від 22.10.2015 року, в якій він зазначав, що про предявлення позову ОСОБА_3 дізнався випадково, знаходиться за кордоном на лікуванні, борг повернув у повному обсязі, про що має докази та просив відкласти розгляд справи. (а.с.68 т.1). Однак, з цього часу будь-яких доказів, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, про виконання своїх обов'язків щодо повернення коштів за розпискою, відповідачем не надано.

Також не приймаються колегією суддів посилання ОСОБА_1 на те, що за вказаною розпискою він грошей не отримував, оскільки будь-яких доказів цього ним також не надано.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось і апеляційною інстанцією не переглядалось.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду законне і обґрунтоване, постановлено з дотриманням вимог матеріального в процесуального права і підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

На підставі наведеного та керуючись п.1ч.1 ст.307, 308, 313, п.1 ч.1 ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді