Справа № 520/7811/17
Провадження № 2/520/8171/17
Київський районний суд м. Одеси в складі:
Головуючого - судді Куриленко О.М.
за участю секретаря Баранової Ю.О.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним,
05 липня 2017 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати договір дарування від 06 липня 2006 року недійсним та визнати за нею право власності на однокімнатну квартиру № 170 в будинку 48 корпус 3 по вул. Академіка Вільямса в м. Одесі.
Свої вимоги мотивувала тим, що, укладаючи оспорюваний правочин, вона помилилася щодо природи правочину, так як мала на меті укладання договору довічного утримання, а не договору дарування. Оскільки, вказана помилка є істотною, позивач змушена звернутися до суду із позовом.
Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України.
У судове засідання позивач ОСОБА_1 не зявилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, її представник ОСОБА_3 звернулась до суду з заявою, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, розгляд справи провести у її відсутності.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявилась, про час та місце його проведення сповіщалась належним чином, причини неявки суду не повідомила, заяв та клопотань про відкладення слухання справи від неї до суду не надходило.
При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, яка сповіщена про розгляд справи належним чином, від якої не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою представника позивача, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача.
Відповідно до ст. 225 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Розглянувши доводи та пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.
У судовому засіданні встановлено, що 06 липня 2006 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 було посвідчено Договір дарування, реєстраційний № 1977.
Відповідно до умов даного договору, ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла в дар ізольовану квартиру, що знаходиться в місті Одесі по вулиці Вільямса академіка, будинок під № 48, корпус під № 3АДРЕСА_1 та складається з однієї житлової кімнати та підсобних приміщень, загальною площею 34,3 кв.м., житловою площею 17,1 кв.м.
Як на підставу позовних вимог позивач посилається на положення ч. 1 ст. 229 ЦПК України, якою передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦПК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі.
Положеннями п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року передбачено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.
Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.
Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.
Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Суд бере до уваги правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 27.04.2016 року по справі № 6-372цс16, якою визначено, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими
У ході розгляду справи було встановлено, що на момент вчинення оспорюваного правочину, а саме 06 липня 2006 рокуАДРЕСА_1 в будинку № 48 корпус 3 по вулиці Вільямса академіка в м. Одесі була єдиним житлом позивача ОСОБА_1
Доводи сторони позивача щодо того, що не відбулася фактична передача квартири за договором дарування від 06 липня 2006 року знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, оскільки, як вбачається із довідки /з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію у квартирі № 170 в будинку № 48 корпус 3 по вулиці Вільямса академіка в м. Одесі з 28.12.1988 року проживає та зареєстрована лише позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Крім того, позивачем були надані квитанції, які підтверджують, що комунальні послуги по спірній квартирі сплачуються до теперішнього часу нею особисто.
Таким чином, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2, є особою похилого віку, пенсіонером. У зв`язку із чим, суд приймає до уваги пояснення сторони позивача про необхідність ОСОБА_1 допомоги та піклування з боку відповідача, яка є донькою позивача, а також доводи, що укладаючи 06 липня 2006 року правочин, позивач мала намір укласти договір довічного утримання, а не договір дарування.
Також суд бере до уваги твердження позивача щодо того, що з часу укладання спірного договору її донька, відповідач у справі, більше до квартири не з`являлась, взагалі мешкає в іншому місті, жодної допомоги літній матері не надавала, так як відповідачем дана обставина під час розгляду справи спростована не була.
Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Проаналізувавши встановлені обставини, суд приходить до висновку, що укладаючи 06 липня 2006 року договір дарування, позивач помилялася щодо природи правочину, так як мала на меті укладення договору довічного утримання. Така помилка стосується природи правочину, прав та обовязків сторін, а отже є істотною. Укладання оспорюваного договору дарування не відповідало справжньому наміру позивача на укладання довічного утримання.
З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені.
Згідно приписів ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.
Відповідно до статті 26 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Також слід зазначити, що записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними.
Керуючись ст. ст. 10, 60, 79, 88, 209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, ст. ст. 203, 229-233, 717 ЦК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним задовольнити.
Визнати договір, укладений 06 липня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, дарування однокімнатної квартири № 170 в будинку № 48 корпус 3 по вулиці академіка Вільямса в місті ОСОБА_4 недійсним.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на однокімнатну квартиру №170 в будинку 48 корпус 3 по вул. Академіка Вільямса в м. Одесі.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Суддя Куриленко О. М.