_______________________________________________________________________________________________________________ Справа № 520/4430/16-ц
Провадження № 2/520/6107/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2017 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.,

при секретарі Єгорової Н.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2, ОСОБА_3

про стягнення грошової компенсації вартості частки в майні

та припинення права власності на частку в майні,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3, в якій, з урахуванням уточнень до позовної заяви, просить суд стягнути з відповідачів - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості належної їй - ОСОБА_1 частки розміром 2/9 в спільному частковому майні у вигляді житлового будинку № 2 по вул. Сумській в м. Одесі, у розмірі 239912,00 грн., та припинити її - ОСОБА_1 право власності на належну їй частку розміром 2/9 в спільному частковому майні у вигляді житлового будинку № 2 по вул. Сумській в м. Одесі, з моменту одержання грошової компенсації.

В обґрунтування заявленого позову позивачка посилається на те, що на підставі договору дарування від 20.06.2006року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, вона є власницею 2/9 частин житлового будинку № 2 по вул. Сумській в м. Одесі, який складається в цілому з однієї житлової будівлі площею 33,8кв.м., будівель та споруд, розташованих на земельній ділянці площею 515кв.м.

Іншими співвласниками вказаного житлового будинку, як вказує позивачка, є відповідачі - ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Позивачка зазначає, що спільне використання зазначеного домоволодіння нею із відповідачами є неможливим враховуючи негативне ставлення до неї з боку відповідачів та технічну неможливість виділу частки в будинку, що належить їй.

Тобто, вона фактично позбавлена можливості реалізовувати свої правомочності власника щодо належної їй частки в спільному частковому майні у вигляді будинку № 2 по вул. Сумській в м. Одесі.

Позивачка вказує, що у всіх її пропозиціях щодо врегулювання спору шляхом виплати їй грошової компенсації в рахунок припинення належного їй права власності на 2/9 частки в будинку № 2 по вул. Сумській в м. Одесі, відповідачами було відмовлено.

Таким чином позивачка вважає за необхідне в судовому порядку стягнути з відповідачів грошову компенсацію належної їй частки у спільному частковому майна, що складається з житлового будинку № 2 по вул. Сумській в м. Одесі.

Розмір такої компенсації позивачка просить встановити на рівні, що був встановлений експертним дослідженням, наданим в якості доказу відповідачем у справі, тобто на рівні 9185 доларів США, що дорівнює за курсом НБУ на час подання уточненої позовної заяви 239 912,00 гривень.

Також позивачка зазначає, що виділити в натурі її частку в спільному частковому майні не вбачається можливим, що підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи, яка була проведена в іншій справі, однак з приводу тих самих питань.

З урахуванням викладеного, оскільки виділити в натурі частку в спільному частковому майні не вбачається можливим, а співвласники не можуть домовитися про порядок користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення грошової компенсації вартості частки в майні та припинення права власності на частку в майні.

20.09.2017 року представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_5 надав до суду уточнену позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації вартості частки в майні та припинення права власності на частку в майні.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 21.09.2017року уточнену позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації вартості частки в майні та припинення права власності на частку в майні було залишено без руху. Надано позивачеві строк для виправлення недоліків, терміном в пять днів з дня отримання копії ухвали, а саме: для надання до суду документа на підтвердження доплати судового збору (оригінал квитанції, платіжного доручення) за подання до Київського районного суду міста Одеси уточненої позовної заяви, що містить додаткову вимогу немайнового характеру, а саме: доплаті підлягає судовий збір в сумі 2399 гривень 12 копійок.

08.11.2017року від представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_5 до канцелярії суду надійшла заява про усунення недоліків поданої уточненої заяви, надано до суду квитанцію на підтвердження сплати судового збору за подання до суду уточненої позовної заяви, що містить додаткову вимогу немайнового характеру у розмірі 2399 гривень 12 копійок.

Відповідно до ч. 2 ст. 31 ЦПК України, крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

У судовому засіданні 14.11.2017року уточнену позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації вартості частки в майні та припинення права власності на частку в майні було прийнято до розгляду.

У судове засідання 14.11.2017року позивачка - ОСОБА_1 не зявилась, однак її представник надав до канцелярії суду заяву, в якій просив розглянути справу за його та позивачкою відсутності, а також зазначив, що позовні вимоги, з урахуванням уточнень, підтримує у повному обсязі, просить суд їх задовольнити.

У судовому засіданні 14.11.2017року відповідач - ОСОБА_3 та представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_6 проти позову заперечували, просили відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Приймаючи до уваги, що від представника позивачки надійшло клопотання про розгляд справи за його та позивачкою відсутності, Київським районним судом м. Одеси було ухвалено провести розгляд справи за відсутності позивачки та її представника.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення відповідача ОСОБА_3 та представника відповідача ОСОБА_2, проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, 20 червня 2006 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було укладено договір дарування, відповідно до умов якого, ОСОБА_7 подарувала, а ОСОБА_9 прийняла у дар 2/9 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в місті Одесі, по вулиці Сумській, будинок №2, та складається в цілому з однієї житлової будівлі 33,8 кв.м. житлової площі, зазначеної в схематичному плані літерою «А», з будівлями та спорудами, зазначеними літерами: «Г» - вбиральня, №1-7 огорожа, І мостіння, розташованих на земельній ділянці розміром 515кв.м.

Вказаний договір було посвідчено 20 червня 2006року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстровано в реєстрі за №5155 (а.с.4).

Зазначені 2/9 частини житлового будинку були зареєстровані в КП «ОМБТІ та РОН» 22.06.2006року на праві приватної спільної часткової власності за ОСОБА_9 номер запису: 11101 в книзі: 18дод-197 (а.с. 5).

У подальшому, ОСОБА_9 змінила прізвище на «Кабаніна», однак в матеріалах справи відсутні будь-які докази в обґрунтування вказаних обставин.

Іншими співвласниками вказаного житлового будинку, як вказує позивачка, є ОСОБА_2 та ОСОБА_3, однак жодного доказу на підтвердження викладених обставин до суду не надано.

Одночасно, вказані обставини сторонами не заперечувались.

Оскільки виділити в натурі 2/9 частин в спільному частковому майні не вбачається можливим, а співвласники не можуть домовитися про порядок користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю, ОСОБА_1 звернулася до суду з відповідним позовом.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

При цьому слід також враховувати, що в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016року по справі №6-2925цс15, предметом якої був спір про присудження співвласнику грошової компенсації за частку у спільному майні.

Згідно з роз'ясненнями, даними у п. п. 6, 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири, які відповідають розміру їх часток у приватній власності.

Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності. При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 15.02.2017року, з метою встановлення варіантів виділу в натурі 2/9 частин житлового будинку №2 по вулиці Сумській в місті Одесі, за клопотанням представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_5, було призначено судову будівельно-технічної експертизу, проведення якої доручено експертам Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз.

Разом з тим, 08.08.2017 року до Київського районного суду міста Одеси з вищевказаної експертної установи повернуті матеріали цивільної справи №520/4430/16-ц з повідомленням про неможливість виконання експертизи №17-823 від 03.08.2017 року за вказаними матеріалами справи, у звязку з ненаданням документів, необхідних для дачі висновку.

Таким чином, суд не має можливості встановити, чи дійсно є неможливим виділ належної позивачці частки в натурі.

Посилання позивачки на висновок судової будівельно-технічної експертизи, яка була проведена в іншій справі, як на доказ неможливості виділення її частки в натурі, судом до уваги не приймається, оскільки у зазначеному висновку №190/2007 судової будівельно-технічної експертизи по цивільній справі №2-370/2007, складеного 11.10.2007року, на вирішення експерту ставилися питання відносно можливих варіантів поділу домоволодіння та можливих варанів користування домоволодінням.

Питання можливості чи не можливості виділу в натурі частки, яка належить позивачці, перед судовим експертом не ставилося.

Крім того, позивачка не надала суду доказів того, що вона зверталася до суду із позовом в порядку, визначеному ст. 364 ЦК України щодо виділу у натурі належної їй частки із майна, що є у спільній частковій власності, тому її доводи щодо неможливості виділу належної їй частки та необхідності припинення права власності на вказане майно є необґрунтованими.

Позивачка, в свою чергу, не довела існування правових підстав для стягнення з відповідачів на її користь грошової компенсації, тоді як вони мають суттєве значення, оскільки правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

З матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що сторони у справі на даний час не досягли згоди щодо розміру компенсації вартості частки.

Крім того, розмір такої грошової компенсації - 239912,00 гривень, визначений позивачкою на підставі висновку №190/2007 судової будівельно-технічної експертизи по цивільній справі №2-370/2007, однак вказаний висновок було складеного ще у 2007році, тобто десять років тому, за які ринкова вартість нерухомості суттєво змінена.

Будь-яких клопотань щодо визначення вартості належної їй частини домоволодіння станом на день розгляду даної цивільної справи, позивачкою заявлено не було.

Таким чином, відповідно до вимог ч.1 ст.60 ЦПК України, за яких кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, позивачкою не було доведено суду, що її частка не може бути виділена в натурі, що вона є неподільною, що спільне володіння і користування майном є неможливим, у звязку з чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

Крім того, суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що ОСОБА_9 змінила прізвище на «Кабаніна», для можливості встановлення належності саме ОСОБА_1 2/9 частин житлового будинку № 2 по вул. Сумській в м. Одесі, як і відсутні докази того, що відповідачі - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є співвласниками спірного житлового будинку № 2 по вул. Сумській в м. Одесі.

Наявний в матеріалах справи висновок №190/2007 судової будівельно-технічної експертизи по цивільній справі №2-370/2007, складений 11.10.2007року, в якому зазначено, що ОСОБА_2 належить 7/18 частин житлового будинку № 2 по вул. Сумській в м. Одесі, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29.06.1982року, ОСОБА_3 належить 7/18 частин вказаного житлового будинку, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.06.1986року, та ОСОБА_9 належить 2/9 частин вказаного житлового будинку, згідно довідки КП «ОМБТІ та РОН» №107304.0704 від 26.01.2007року, не може підтверджувати право власності сторін на житловий будинок № 2 по вул. Сумській в м. Одесі, оскільки зазначений висновок не є правовстановлюючим документом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п.п. 8, 13 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким. Резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215 - 217 ЦПК.

З урахуванням викладеного, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації вартості частки в майні та припинення права власності на частку в майні, слід відмовити.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати позивачці не відшкодовуються.

При вищевикладених обставинах та керуючись ст. ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212 215, 292, 294 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації вартості частки в майні та припинення права власності на частку в майні відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. У разі якщо рішення було ухвалено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий Калініченко Л. В.