Справа № 465/1622/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С.М.
Провадження № 22-ц/783/2756/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Р. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ніткевича А.В. і ОСОБА_2,

при секретарі Цапові П.М.,

за участю ОСОБА_3 представника ОСОБА_4;

адвоката ОСОБА_5 представника ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5, представника ОСОБА_6, на рішення Франківського районного суду м. Львова від 02 лютого 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2016 року ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 та залученого в процесі розгляду справи співвідповідача ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 298 670 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 17.08.2008 року позивачка ОСОБА_7 надала в позику ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 10 000 євро. При цьому остання зобов'язалася повернути зазначені кошти на першу ж її вимогу. 05.02.2016 року її представником було вручено ОСОБА_4 вимогу про повернення суми позики у семиденний строк з моменту вручення цієї вимоги, яка виконаною не була. Зазначала, що ОСОБА_4 законні вимоги про повернення позики ігнорує, покликаючись на те, що у неї відсутня фінансова можливість повернути таку заборгованість. Просила стягнути з відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_6 заборгованість в розмірі 10 000 євро, що за курсом НБУ на момент пред'явлення позову еквівалентно 298 670 грн (а.с. 2-3, 15-16).

Відповідач ОСОБА_6 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_7 та ОСОБА_4 про визнання, укладеного між відповідачами договору позики від 17.08.2008 року недійсним (в подальшому «Договір позики»).

Позовні вимоги за зустрічним позовом обгрунтовувалися тим, що перебуваючи в період з 13.09.2003 року до 04.10.2011 року з ОСОБА_4 у шлюбі, ОСОБА_6 згоди на укладення зазначеного договору позики від 17.08.2008 року не давав. Вважає, що згаданий договір позики був укладений не в інтересах їхньої сім'ї, а грошові кошти, отримані ОСОБА_4 за таким договором, не використовувалися на потреби сім'ї. Вважає, що згаданий договір виходить за межі дрібного побутового правочину, оскільки сума позики перевищує розмір у 10 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, а відтак вважає, що сторонами договору позики не було дотримано вимоги закону щодо форми такого правочину. Вважає, що сама по собі боргова розписка засвідчує факт укладення договору, однак така не підтверджує факту укладення договору у письмовій формі. Вважає, що договором позики порушено його права та законні інтереси, сам договір по суті не укладався, а розписку, яка його підтверджує, вважає фіктивною (а.с. 72-76).

Оскаржуваним рішенням первісний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_4 і ОСОБА_6 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 борг на загальну суму 298 670 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 2 987 грн. судового збору.

В решті заявлених позовних вимог ОСОБА_7 відмовлено.

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 і ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним відмовлено(а.с. 160-166).

Дане рішення оскаржила ОСОБА_5 - представник ОСОБА_6

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким «визнати договір позики, укладений між ОСОБА_7 і ОСОБА_4, щодо позики 10 000 євро, що підтверджується розпискою від 17.08.2008 року, недійсним», покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що судом першої інстанції не було взято до уваги рішення судів по спору про поділ спільного майна подружжя ОСОБА_4 і ОСОБА_6, якими було встановлено обсяг спільно нажитого майна згаданого подружжя.

Вважає, що оскаржуване рішення суттєво порушує права та законні інтереси ОСОБА_6, а позов ОСОБА_7 про стягнення заборгованості з відповідачів, відповідно до розписки від 17.08.2008 року, який визнає ОСОБА_4, є лише способом виведення 10 000 євро з маси спільного майна колишнього подружжя (а.с. 172-176).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника відповідачки ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 61 ЦК України встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ч.1), і що обставини, встановлені судовим рішенням у (зокрема) цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини (ч.3).

Судом установлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 вересня 2003 року по 04 жовтня 2011 року.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 17 серпня 2015 року та рішенням Апеляційного суду Львівської області від 21 листопада 2016 року встановлено, що в період перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_4 на підставі договорів про заощадження від 12.01.2011 року було вкладено на депозит ПАТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти, розмір яких разом із відсотками в загальному на час закінчення дії цих договорів 12.01.2012 року становив 11 538, 6 євро, а відтак ці кошти є спільним майном подружжя. Вище згадані рахунки ОСОБА_4 було закрито 16.01.2012 року (вже після розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_6М.), а грошові кошти, розміщені на цих рахунках) ОСОБА_4 знято та використано у власних цілях без згоди ОСОБА_6 (а.с. 17-28, 142-147).

В той же час, вище згадані судові рішення не містять висновків про джерело походження коштів (євро), які ОСОБА_4 були вкладеними на депозитні рахунки в ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі договорів про заощадження від 12.01.2011 року, і час набуття цих коштів нею.

За наведених обставин доводи апеляційної скарги стосовно того, щосудом першої інстанції не було взято до уваги рішення судів по спору про поділ спільного майна подружжя ОСОБА_4 і ОСОБА_6 (якими було встановлено обсяг спільно нажитого майна згаданого подружжя), не відповідають фактичним обставинам справи, а тому до уваги прийматися не можуть.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними міститься розяснення про те, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У зустрічній позовній заяві підставою визнання недійсним Договору позики ОСОБА_6 зазначає ст. 215 ЦК України (а.с. 72-76), частиною 1 якої встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В той же час, ні зустрічна позовна заява ОСОБА_6, ні апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції не містять посилань на те, які саме вимоги,встановлені частинами першою-третьою, пятою чи шостою статті 203 ЦК України, були недодержаними стороною (сторонами) Договору позики в момент його укладення.

За вище наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, представника ОСОБА_6,відхилити та залишити рішення Франківського районного суду м.Львова від 02 лютого 2017 рокубез змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: