У Х В А Л А

9 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Лященко Н.П.,
Гуменюка В.І.,
Романюка Я.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика», ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Прокудіна Людмила Дмитрівна про захист прав споживачів та визнання недійсними кредитного договору, договору комісії та договору про задоволення вимог іпотекодержателя,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 01 червня 2017 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року відмовлено ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України.

У поданій до Верховного Суду України заяві про перегляд судових рішень ОСОБА_4 порушує питання про скасування рішення суду касаційної інстанції та направлення справи на новий касаційний розгляд з передбачених пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підстав - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме статті 230 ЦК України та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Для прикладу наявності зазначених підстав подання заяви про перегляд судових рішень ОСОБА_4 посилається на ухвали від 30 листопада 2016 року, 23 січня 2017 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ухвалу від 15 червня 2017 року та постанови від 23 травня 2012 року, 9 вересня 2015 року Верховного Суду України.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У справі про перегляд якої подано заяву, відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погодились й суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив з того, що оспорюваний кредитний договір відповідає вимогам статті 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому відсутні підстави для визнання його недійсним з підстав передбачених статтею 203, 215 ЦК України, в наслідок чого відсутні й підстави визнання недійсними договору комісії та договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Разом з тим у справі, ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року надана заявником для порівняння, суд задовольняючи позовні вимоги про визнання правочину недійсним виходив з того, що оспорюваний правочин не відповідає вимогам статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ТОВ «Лексворд» використовує нечесну підприємницьку діяльність, чим вводить споживачів в оману.

У справі, ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 січня 2017 року надана заявником для порівняння, суд задовольняючи позовні вимоги про визнання правочину недійсним виходив з того, що оспорюваний правочин не відповідає вимогам статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки під час укладення договору, банк приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав в угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту.

Отже, у справі про перегляд якої подано заяву та у справах, судові рішення в яких надані заявником для порівняння, встановлено різні фактичні обставини, що не свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права.

Ухвала Верховного Суду України від 15 червня 2017 року, надана заявником для порівняння не є судовим рішенням на які слід посилатись звертаючись з заявою з підстав передбачених статтею 355 ЦПК України.

Висновки щодо визнання правочину недійсним з підстав передбачених статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» зроблені судом, у справі про перегляд якої подано заяву, не суперечать висновкам, зробленим Верховним Судом України у постанові від 23 травня 2012 року.

У постанові Верховного Суду України від 9 вересня 2015 року, на яку посилається заявник в своїй заяві, міститься висновок про те, що укладення батьками правочинів предметом яких є житлові приміщення, право користування якими мають малолітні або неповнолітні діти, без попередньої згоди органу опіки та піклування є підставою для визнання цих правочинів недійсними, як передбачено статтями 203, 215 ЦК України.

Отже, порівняння наведеної постанови Верховного Суду України із судовим рішенням про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді справ з тотожними предметами спору, підставами позову та з аналогічними обставинами й однаковим регулюванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

За викладених обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика», ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Прокудіна Людмила Дмитрівна про захист прав споживачів та визнання недійсними кредитного договору, договору комісії та договору про задоволення вимог іпотеко держателя до провадження Верховного Суду України відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Н.П. Лященко
В.І. Гуменюк
Я.М. Романюк