У х в а л а

11 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Лященко Н.П.,

Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про повернення банківського вкладу, виплату процентів, неустойки та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

Справа розглядалась судами неодноразово.

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська заочним рішенням від 4 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнив частково, стягнув з банківської установи «Трипільське» Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») на користь ОСОБА_4 67 тис. 368 доларів США 34 центи, з яких 45 тис. 200 доларів США - розмір вкладу, 22 тис. 168 доларів США 34 центи - розмір нарахованих за вкладом процентів, а також 3 тис. 654 грн судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 26 квітня 2017 року касаційну скаргу ПАТ «ОТП Банк» задовольнила частково, заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 4 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2016 року скасувала, справу направила на новий розгляд до суду першої інстанції.

12 червня 2017 року ОСОБА_4 звернулась до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року з передбачених пунктами 1, 2, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав: неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статті 41 Конституції України, статей 317, 319, 321, 526, 629, 1058, 1060, 1061 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), частини другої статті 56 Закону України «Про національний банк України», статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»; неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права, а саме статті 58, частини другої статті 59, статті 212 ЦПК України щодо належності, допустимості та оцінки доказів; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Обґрунтовуючи підставу подання заяви про перегляд зазначеного судового рішення, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 липня 2015 року, 1 і 15 червня, 17 і 26 жовтня 2016 року, в яких, на її думку, по-іншому застосовано вказані норми матеріального права.

На підтвердження підстави перегляду вищевказаного судового рішення, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на постанови Верховного Суду України від 25 квітня і 6 червня 2012 року, 6 квітня 2016 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження в частині перегляду судових рішень з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України, необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 26 квітня 2017 року, про перегляд якої порушує питання заявниця, суд касаційної інстанції, направивши справу на новий розгляд до суду першої інстанції, зазначив про порушення сулами норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи; при цьому суд касаційної інстанції вказав на необхідність перевірити належним чином доводи ПАТ «ОТП Банк» щодо повернення позивачці грошових коштів за договором про ощадний банківський вклад від 25 червня 2008 року та надати вмотивовану оцінку заявам ОСОБА_4 на видачу готівки щодо належності та допустимості цих доказів.

Разом з тим в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих заявником для порівняння, містяться такі висновки:

- в ухвалі від 29 липня 2015 року (постановленій також у цій справі) суд касаційної інстанції, направивши справу на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених частиною другою статті 338 ЦПК України, указав, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, а також на відсутність доказів отримання позивачкою усієї суми депозитного вкладу з нарахованими процентами за користування коштами;

- в ухвалі від 1 червня 2016 року суд касаційної інстанції, направивши справу на новий розгляд до апеляційного суду, вказав на неповне з'ясування обставин у справі та порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору;

- в ухвалах від 15 червня і 26 жовтня 2016 року суд касаційної інстанції, залишивши без змін судові рішення, погодився з їх висновками про наявність правових підстав для стягнення з ПАТ КБ «Приватбанк» коштів за договором банківського вкладу з огляду на те, що оскільки стороною укладених договорів банківського вкладу є ПАТ КБ «Приватбанк», то згідно з чинним законодавством, яке регулює цей вид правовідносин, зобов'язання за дійсними договорами має виконувати саме ПАТ КБ «Приватбанк» як юридична особа, а не його кримська філія; ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від виконання обов'язків за укладеними і дійсними договорами;

- в ухвалі від 17 жовтня 2016 року суд касаційної інстанції, залишивши без змін рішення апеляційного суду, погодився з його висновком про задоволення заявлених позовних вимог щодо стягнення коштів за депозитним договором та відмову в задоволенні зустрічного позову про визнання депозитного договору нікчемним, оскільки спірний договір відповідає чинному законодавству (що регулює зазначені правовідносини), зокрема має просту письмову форму і містить усі необхідні умови для договору даного виду: розмір вкладу, розмір відсотків за користування вкладом, порядок їх нарахування, строк дії договору.

Отже, порівняння наведених судових рішень із судовим рішенням суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

У наданих для порівняння постановах Верховного Суду України містяться такі правові висновки:

- відсутність реєстрації договору банківського вкладу, і як наслідок, необліковування грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу, не можна вважати недодержанням письмової форми договору банківського вкладу за наявності ощадної книжки (сертифіката) чи іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту, і є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Відповідні юридичні факти (відсутність банківських рахунків, і як наслідок, необліковування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу) слід кваліфікувати як невиконання банком своїх обов'язків за договором банківського вкладу (постанови від 25 квітня і 6 червня 2012 року);

- Договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові гроші вкладника передаються останнім у власність банку, а безготівкові гроші - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов'язання за договором банківського вкладу, згідно з яким на боці вкладника з'являється право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати відсотків на неї, а на стороні банку - відповідний обов'язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено передачею коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов'язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника). Вкладник має право вимоги до банку про повернення вкладу за договором банківського вкладу з урахуванням нарахованих процентів згідно умов укладеного договору та застосуванням наслідків, передбачених договором та законом, у разі порушення банком своїх зобов'язань за договором.

За змістом статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова від 6 квітня 2016 року).

Отже, відсутні й підстави для перегляду ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року у зв'язку з її невідповідністю висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України від 25 квітня і 6 червня 2012 року, 6 квітня 2016 року, оскільки зазначена ухвала суду касаційної інстанції не суперечить викладеним у цих постановах висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України в частині перегляду судових рішень з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України, необхідно відмовити.

Разом з тим у поданій заяві ОСОБА_4 порушує питання про перегляд ухвали суду касаційної інстанції з передбаченої пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм процесуального права, а саме статті 58, частини другої статті 59, статті 212 ЦПК України щодо належності, допустимості та оцінки доказів.

Подана заява в цій частині підлягає поверненню з огляду на таке.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень може бути подана з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ.

Відповідно до частини третьої статті 354 ЦПК України не може бути подана заява про перегляд ухвал суду касаційної інстанції, які не перешкоджають провадженню у справі. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до заяви про перегляд судового рішення, ухваленого за результатами касаційного провадження.

Оскільки ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року, якою справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, не перешкоджає подальшому провадженню у справі, то заява в частині перегляду зазначеної ухвали з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України, підлягає поверненню заявниці.

Керуючись частиною третьою статті 354, частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про повернення банківського вкладу, виплату процентів, неустойки та відшкодування моральної шкоди за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України, відмовити.

Подану заяву в частині перегляду ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України, повернути ОСОБА_4.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Л.І. Охрімчук

Н.П. Лященко

В.М. Сімоненко