Справа № 453/320/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Ясінський Ю.Є.
Провадження № 22-ц/783/3502/17 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.

з участю апелянта - ОСОБА_2, позивача - ОСОБА_3, представника позивача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 04 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и л а :

В березні 2016 року позивач ОСОБА_3 звернулася в суд з позовною заявою, в якій просить поділити майно подружжя - житловий будинок, розташований в АДРЕСА_2, визнавши за нею право власності на ? частину вищезгаданого будинку, як на частку в майні подружжя, стягнути з відповідача судові витрати та витрати на правову допомогу.

Свої вимоги мотивувала тим, що з відповідачем по справі вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 12.02.1994 року. Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 04.04.2013 року їх шлюб розірвано. Перебуваючи у шлюбі, вони з відповідачем збудували житловий будинок, розташований в АДРЕСА_2. Право власності на будинок оформлене на ім'я відповідача на підставі рішення виконавчого комітету Сколівської міської ради №234 від 17.11.2011р., вона ж в даному будинку має зареєстроване місце проживання. Будівництво житлового будинку було розпочате її батьками в 2003 році для потреб їхньої з відповідачем сім'ї і за їх відсутності, оскільки в той час вони були за кордоном. Вважає, що даний будинок є майном подружжя, як майно набуте ними за час шлюбу за їхні спільні гроші та заощадження, відтак як об'єкт права спільної сумісної власності подружжя повинен бути поділений порівну між сторонами. Відповідач добровільно не хоче поділити майно подружжя, не дає правовстановлюючих документів, перешкоджає провести огляд будинку працівникам бюро технічної інвентаризації для виготовлення довідки про його інвентаризаційну вартість. Просить на підставі ст. ст. 60, 61, 69, 70 СК України позов задоволити.

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 04 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задоволено.

Вирішено визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2, як на майно подружжя. Вирішено питання судових витрат.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 04 квітня 2017 року оскаржив відповідач ОСОБА_2, подавши апеляційну скаргу.

В обгрунтування апеляційної скарги покликаються на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з»ясування всіх обставин справи, із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що позивач вводить суд в оману стверджуючи, що будинок побудований за їх спільні подружні кошти, оскільки земельна ділянка, на якій знаходиться будинок, була йому подарована матір'ю, що підтверджується договором дарування частини земельної ділянки від 16.01.2006 року в реєстрі №25, як і будинок з господарськими будівлями і спорудами, що є предметом позову, набутий у власність його матір»ю у порядку спадкування за заповітом після смерті її матері - ОСОБА_5 Також стверджує, що спірна будівля є в стані реконструкції, жодних коштів позивачем і її батьками не надавалось, а всі будівельні роботи і матеріали оплачувались його матір'ю. Вважає, що реконструйована будівля є його одноосібною власністю, натомість квартира АДРЕСА_1, є спільною сумісною власністю, оскільки хоч і придбана після розірвання шлюбу, однак за кошти набуті у шлюбі з ним. Однак позову про визнання цієї квартири спільною сумісною власністю подружжя він не подає. Окрім того, позивачем не наданого жодного доказу її проживання у спірному будинку.

Звертає увагу на те, що судом не взято до уваги подані заперечення, а відтак судом не було здійснено всебічне та об»єктивне дослідження наявних у справах доказів, зазначені в запереченнях.

Просить рішення Сколівського районного суду Львівської області від 04 квітня 2017 року скасувати.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі правильного встановлення існуючих правовідносин між сторонами, а доводи апеляційної скарги правильності оскаржуваного рішення не спростовують. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступних обставин.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення зазначених вимог закону дотримався у повній мірі.

За приписами ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наступного.

Між сторонами виник спір з приводу поділу майна, спільно нажитого за час перебування у шлюбі. Зокрема таким майном є будинок АДРЕСА_2.

Засади шлюбу, а також особисті немайнові та майнові права і обов'язки подружжя, визначає СК України.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

За приписами ч. 1 ст. 61 СК України, об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Судом встановлено, що 12 лютого 1994 року між позивачкою ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб, який розірвано 04 квітня 2013 року рішення Сколівського районного суду Львівської області.

На підставі договору дарування частини земельної ділянки відповідач ОСОБА_2 прийняв в дар від ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,036 га., що становить 38/100 ідеальних частин земельної ділянки, яка в цілому складається з 0,094 га., наданої для обслуговування житлового будинку без зміни її цільового призначення, яка знаходиться на території Сколівської міської ради Львівської області, АДРЕСА_2. Даний договір 16.01.2006 року посвідчений приватним нотаріусом Сколівського районного нотаріального округу Батлюк Ю.П., зареєстровано в реєстрі за №26.

За час спільного проживання на цій земельній ділянці сторони збудували будинок, що за адресою: АДРЕСА_2.

В матеріалах справи наявна Декларація про готовність до експлуатації індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_2, яка видана замовнику ОСОБА_2 та в якій зазначено, що початок будівництва - березень 2007 року, закінчення будівництва - жовтень 2007 року.

17.11.2011 року виконавчим комітетом Сколівської міської ради прийнято рішення за №234 «Про оформлення права власності та видачу свідоцтва про право власності на індивідуальний житловий будинок по АДРЕСА_2 за ОСОБА_2.

З наявної в матеріалах справи Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №62320620 від 29.06.2016 року вбачається, що за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок розташований у АДРЕСА_2, дата прийняття рішення про державну реєстрацію 16.12.2011 року, підстава виникнення права власності - свідоцтво про право власності НОМЕР_1 від 09.12.2011 року, виданого Сколівською міською радою Львівської області.

Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зазначає, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно із п. 24 цієї Постанови до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Згідно роз'яснень, викладених в п.30 зазначеної постанови, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст.63, ч. 1 ст.65 СК України.

Відповідно до вимог ст. 70 СК України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Разом із тим, ст. 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України)та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою. Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-612цс15, від 03 червня 2015 року № 6-38цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Таким чином, оскільки право спільної сумісної власності на майно нажите подружжям під час шлюбу презюмується, обов»язок доказування зворотнього лежить на тому з подружжя, хтоце заперечує.

При цьому, судом першої інстанції вірно не взято до уваги твердження апелянта про придбання спірного будинку за особисті кошти його та його матері, так як таке не доведено ним належними та допустимими доказами, спростовуються матеріалами справи. В той же час, колегія суддів звертає увагу і на те, що пояснення відповідача про набуття будинку у власність вже шляхом спадкування такого його матір»ю та його реконструкцію, суперечать його ж поясненням про будівництво такого за власні кошти, а також переліченими вище доказами у їх сукупності.

Відтак, надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам та встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення дійшов вірного висновку, що позовні вимоги в частині поділу спільного майна подружжя підлягають до задоволення, оскільки спірний будинок збудований під час перебування сторін у шлюбі, за їх спільні кошти та спільною працею, тому належить сторонам на праві спільної сумісної власності.

Зібрані по справі докази, оцінені судом першої інстанції належним чином, кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду першої інстанції були всі підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі є вірними та відповідають нормам як матеріального, так і процесуального права, ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів.

Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних у справі доказів.

З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Сколівського районного суду Львівської області від 04 квітня 2017 року відсутні.

Керуючись ст. ст. 209 ч.3, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 04 квітня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.