Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2017 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н.М.,

при секретарі Мишак І.Ю.,

за участю: заявника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в місті Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Подільський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві (надалі Подільський РВ ДРАЦС ГТУЮ у м.Києві) про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, -

В С Т А Н О В И В:

Заявник звернувся до районного суду із заявою, в якій просить встановити факт смерті його дочки - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка померла в грудні 2016 р. в місті Луганськ Луганської області, що є тимчасово окупованою територією.

Заява мотивована тим, що заявник є батьком ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка померла в грудні 2016 р. в місті Луганськ Луганської області. Зазначене місце смерті дочки заявника є тимчасово окупованою територією України, а тому отримане свідоцтво про смерть державного зразка України, що в той час використовувалось на даній території - не дійсне. 08.11.2017 р. заявник звернувся в Подільській районний у місті Києві відділ ДРАЦС та отримала відмову. Внаслідок цих обставин на сьогодні отримання свідоцтва про смерть дочки в органах РАЦС Міністерства юстиції України є неможливим, а єдиним шляхом для його отримання та захисту прав є звернення до суду за встановленням факту, що має юридичне значення. Просить встановити вказаний факт для отримання свідоцтва про смерть встановленого державного зразку.

В судовому засіданні заявник підтримав вимоги та надав пояснення, аналогічні викладеним в заяві обставинам, пояснивши, що в 2004 р. в зв'язку з переводом його на роботу до м.Києва він разом з дочкою ОСОБА_2 та дружиною ОСОБА_3 переїхали з м.Луганська, де дочка навчалась у ВУЗі. В листопаді 2012 р. дочка з дружиною на релігійному підґрунті поїхали до Луганська і до Києва більш не повертались. З грудня 2012 р. він їх розшукував, для чого звернувся з відповідною заявою 27.12.2017 р. в Артемівський РВ Луганського МУ ГУ МВС України в Луганській області. В квітні 2017 р. йому зателефонували знайомі з Луганська та повідомили, що труп дочки та дружини знайшли в квартирі у сестри ОСОБА_3 - ОСОБА_4, яка також була мертва. Дочка похована в Луганську, її похороном займались її друзі, оскільки, в зв'язку з небезпекою для його проїзду до окупованої території, він не міг приїхати в Луганськ.

Представник заінтересованої особи - органу ДРАЦС, будучи повідомленим про час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до таких висновків.

Відповідно до ст.257-1 ч.2 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, подається до суду за межами такої території родичами померлого або їхніми представниками.

Як вбачається з матеріалів заяви, заявник ОСОБА_1 зареєстрований та проживає по АДРЕСА_2 що в Подільському районі м. Києва.

Наданими документами підтверджено, що заявник у справі ОСОБА_1, року народження, є батьком ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженки м. Луганськ, паспорт громадянина України (НОМЕР_1, виданий Артемівським РВ ЛМУ УМВС України в Луганській області, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3

Згідно протоколу пред'явлення трупа для впізнання від 11.04.2017 р., складеного співробітниками органів внутрішніх справ Луганської області, 07.04.2017 р. в квартирі АДРЕСА_1, знайдений труп жінки, при огляді трупа понята ОСОБА_6 по зовнішнім ознакам впізнала ОСОБА_2, причина смерті останньої не встановлена.

Відповідно до довідки про причину смерті, видану відділом СМЕ трупов Луганського обласного бюро СМЕ від 12.04.2017 р. № 467 причина смерті ОСОБА_2 не встановлена в зв'язку з муміфікацією трупу.

Як вбачається з наданих документів, 12.04.2017 р. Артемівським відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції, був складений актовий запис № 426 про смерть ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка померла в грудні 2016 р. в місті Луганськ Луганської області, з видачею свідоцтва про смерть невстановленого державою Україна зразку. На час смерті особа була громадянином України.

Згідно наданих документів, ОСОБА_5 похована в місті Луганську 13.04.2017 р.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 р. № 1085-р (в редакції розпорядження Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 р. № 1276-р) «Про затвердження пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на ліні зіткнення», населений пункт Луганськ Луганської області входить до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Наданими заявником документами достеменно підтверджено, що ще до окупації частини Луганської області, 27.12.2012 р. він звертався із заявою до Артемівського РВ ЛМУ Луганського ГУ МВС України із заявою про розшук дочки ОСОБА_2

Таким чином, судом встановлено, що свідоцтво про смерть ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 р., видане Артемівським відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції,на час видачі є територією, де органи державної та виконавчої влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, є недійсним і не створює правових наслідків, що позбавляє заявника, як родича померлого громадянина України, зареєструвати смерть ОСОБА_2 в органах ДРАЦС з видачею свідоцтва про смерть державного зразка, отримати відповідну соціальну допомогу на поховання та реалізувати інші права та обов'язки, пов'язані зі смертю особи.

Згідно з положенням п.2 ч.1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті в разі, якщо документи про смерть особи відсутні, проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Частиною 3 даної статті Закону передбачено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1, як батько померлої ОСОБА_2, звертався до районного відділу ДРАЦС для отримання свідоцтва про смерть, але листом Подільського районного у місті Києві відділу ДРАЦС від 08.11.2017 р. за вих.№8460/16.9-73 ОСОБА_1 відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті та видачі свідоцтва про смерть, посилаючись на те, що заявником для підтвердження факту смерті пред'явлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2016 р. № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті".

Відповідно до п. 8 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи у певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Оцінюючи свідоцтво про смерть, видане органом, який діє поза межами Конституції та законодавства України та не визнається на території України, суд виходить з того, що смерть фізичної особи громадянина України на окупованій території є юридичним фактом, що має наслідком виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав такої фізичної особи громадянина України.

Положеннями ст. ст.3,8,9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Питання ж про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Так, у практиці Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. TheRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті оцінки документів про смерть фізичної особи громадянина України, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території, зразків, визначених законодавством України, можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України).

Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що громадянин України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, померла 11.04.2017 р. (встановлено протоколом огляду), місце смерті: м. Луганськ Луганської області.

З огляду на викладені обставини та норми матеріального права, суд приходить до висновку, що зібрані у справі докази в їх сукупності вказують на можливість задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту смерті його дочки ОСОБА_2, оскільки законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість заявнику реалізувати питання виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав як його, так і померлої фізичної особи - громадянина України.

Отже, з огляду на зміст вказаних норм матеріального та процесуального права, слід дійти висновку, що встановлення факту смерті на підставі рішення суду є підставою для проведення реєстрації смерті в органах державної реєстрації актів цивільного стану, тобто визнання державою факту смерті громадянина України, і таке рішення саме по собі не змінює документів, що видаються цим органом, і є лише підставою для одержання таких документів.

Як вбачається з наданих документів, датою смерті, причину якої відповідними органами неможливо було встановити, зазначено грудень 2016 р., в зв'язку з чим датою смерті в свідоцтві про смерть державного зразку слід зазначити як ІНФОРМАЦІЯ_4 р.

Відповідно до ст.257-1 ч.4 ЦПК України рішення підлягає негайному виконанню.

На підставі викладеного, ст.ст.3,8, 9 Конституції України, ч.2 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», керуючись ст.ст.11, 60, 208-210, 212, 213, 214-215, 234 ч.2 п.5, 256 ч.1 п.7, 257-1, 259 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Заяву ОСОБА_1, заінтересована особа: Подільський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України - задовольнити в повному обсязі.

Встановити факт смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, уродженки м.Луганськ, громадянки України, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 дата смерті - ІНФОРМАЦІЯ_4 р., місце смерті - Україна, Луганська область, м.Луганськ.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через Подільський районний суд м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Суддя Н. М. Ларіонова