Справа № 183/2374/17
№ 2/183/2011/17
13 жовтня 2017 року м. Новомосковськ
Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді Городецького Д.І.
секретаря Макаренко А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Новомосковську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним, застосування наслідків недійсності правочину,
25 травня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним, застосування наслідків недійсності правочину.
В обґрунтування вимог ОСОБА_1 посилався на те, що в мережі Інтернет він знайшов оголошення про продаж автомобіля Renault Logan MCV 2015 р.в. за 199 500,00 грн., яке було розміщене Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна», після телефонної розмови працівники товариства повідомили, що дійсно, зазначений транспортний засіб є в наявності в м. Камянське.
18 січня 2017 року він приїхав до офісу товариства і менеджер повідомив, що автомобілі за вищезазначеною ціною дуже швидко реалізуються та він повинен спочатку сплатити передплату (аванс) за транспортний засіб в сумі 22 224,44 грн., щоб його зарезервувати. Грошові кошти повинні бути сплаченими на розрахунковий рахунок товариства, після чого з ним буде укладено договір лізингу та протягом трьох днів йому буде переданий автомобіль.
В цей же день, 18.01.2017 року йому було надано рахунок за оплату комісії за організацію договору фінансового лізингу № 350 від 18.01.2017 року в сумі 22 224,44 грн., при цьому, працівники товариства повідомили, що призначення платежу стандартне, а в разі, якщо автомобіль йому не сподобається та він відмовиться від нього, бухгалтерія поверне йому сплачені грошові кошти.
Позивач зазначив, що у відповідності до квитанції № ПН 4316 від 18.01.2017 року, ним була сплачена комісія за організацію договору фінансового лізингу в сумі 22 224,44 грн.
18 січня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» та ним, ОСОБА_1 було укладено договір фінансового лізингу № 350, відповідно до якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» зобовязалося надати йому на умовах лізингу автомобіль Renault Logan MCV Autentique з бензиновим двигуном обємом 1,2 л.
Позивач зазначив, що ним фактично був обраний автомобіль Renault Logan MCV 2015 р.в., з дизельним двигуном 1,5 D, але працівники відповідача повідомили, що в наявності є тільки автомобіль, який зазначений у договорі, а автомобіль з дизельним двигуном буде доставлено впродовж трьох днів з м. Камянське, після чого можуть бути внесені зміни до договору.
Через декілька днів він звернувся до працівників товариства по телефону, його повідомили, що обраний ним автомобіль не пройшов передпродажну підготовку і транспортний засіб неможливо доставити і він повинен погодитися на інший автомобіль, який йому запропонують або звернутися до головного офісу із заявою про повернення грошових коштів.
ОСОБА_1 в заяві зазначив, що в наступному Товариство з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» не зверталося до нього з жодною пропозицією щодо автомобіля.
01 лютого 2017 року він звернувся до відповідача з вимогою про розірвання договору фінансового лізингу № 350 від 18.01.2017 року, на яку отримав відповідь, що договір на його вимогу розірвано з 13.02.2017 року, однак комісія за організацію договору, відповідно до п. 12.1 ст. 12 договору фінансового лізингу не повертається.
Позивач зазначив в заяв, що уважно ознайомившись з умовами договору фінансового лізингу, він вважає, що умови договору порушують законодавство України, Закону України «Про захист прав споживачів» та повинен бути визнаний недійсним, оскільки договір фінансового лізингу містить ряд умов, що встановлюють істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача.
Крім того, Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що діяльність з надання будь-яких фінансових послуги, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідних ліцензій.
Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою, що передбачено пунктом 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», в звязку з чим, підлягає ліцензуванню.
Незважаючи на зазначені вимоги законодавства, Товариство з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» здійснює свою діяльність без отримання ліцензії.
На підставі ч.2 ст. 628 ЦК України, сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Оспорюваний договір фінансового лізингу фактично містить елементи договору найму транспортного засобу.
У відповідності до ч. 1 ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається в письмовій формі. Такий договір за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню
Незважаючи на зазначені вимоги законодавства України, договір фінансового лізингу, який укладений з Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» не був посвідчений нотаріально.
В звязку наведеним, в позовній заяві ОСОБА_1 просив суд:
-визнати недійсним договір фінансового лізингу № 350 від 18 січня 2017 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» і ним, ОСОБА_1;
-стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» на його, ОСОБА_1 користь грошові кошти, сплачені за договором фінансового лізингу № 350 від 18 січня 2017 року в сумі 22 224,44 грн.
В судове засідання позивач не зявився, в своїй заяві просив суд розглядати справу без його, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.
Представник відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» в судове засідання не зявився, про місце, дату і час розгляду справи належним чином повідомлений, в звязку з чим, судом проведений заочний розгляд справи.
Суд, дослідивши надані позивачем докази, приходить до наступного.
У відповідності до ст. 509 ЦК України, 1. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. 2. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. 3. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності справедливості.
На підставі ст. 11 ЦК України, підставами для виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори.
Згідно приписів ч. 1 ст. 806 ЦК України - за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
Статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що фінансовий лізинг це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі)
Судом встановлено, що 18 січня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» та ним, ОСОБА_1 було укладено договір фінансового лізингу № 350, відповідно до якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» зобовязалося надати йому на умовах лізингу автомобіль Renault Logan MCV Autentique з бензиновим двигуном обємом 1,2 л.
Згідно договору лізингу, комісією за організацію договору є першочерговим єдино разовим платежем, який входить до складу обовязкових платежів, що має бути сплаченим лізингоодержувачем на користь лізингодавця за організацію договору, для його оформлення незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Даний платіж включає в себе організаційні послуги лізингодавця, будь-які витрати, понесені ним, що повязані з укладенням договору, в тому числі витрати, що повязані з пошуком предмету лізингу лізингоодержувачу. Розмір комісії попередньо погоджений сторонами та відображається у даному договорі та додатку № 1 до договору та становить 7% від вартості предмету лізингу.
Згідно п. 1.2. договору фінансового лізингу, вартість предмета лізингу на момент укладення даного договору зазначається у даному договорі та у додатку № 1.
Пунктом 8.2 договору сторони погодили вартість предмета лізингу 317 492,00 грн.
Встановлено, що у відповідності до квитанції № ПН 4316 від 18.01.2017 року, позивачем на рахунок відповідача була сплачена комісія за організацію договору фінансового лізингу в сумі 22 224,44 грн.
У відповідності до ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також, моральним засадам суспільства.
Згідно вимог ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Як зазначалося вище, позивач просив суд визнати договір фінансового лізингу недійсним, посилаючись на те, що зазначений договір не був посвідчений нотаріально, в звязку з чим, суд приходить до наступного.
На підставі ч.2 ст. 628 ЦК України, сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Суд приходить до висновку. що Оспорюваний договір фінансового лізингу фактично містить елементи договору найму транспортного засобу.
У відповідності до ч. 1 ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається в письмовій формі. Такий договір за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню
Так, 06.12.2015 р. Верховний Суд України у постанові в цивільній справі №6-2766цс15 висловив правову позицію з зазначених правовідносин, зазначивши, що відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) й договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно зі ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним.
Статтею 220 ЦК України встановлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемний.
На підставі вимог частини 2 статті 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин), У цьому випадку визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Оскільки договір фінансового лізингу, який укладений між сторонами не був посвідчений нотаріально зазначений договір є нікчемним у відповідності до ст. 220 ЦК України, та у відповідності до ч.2 ст. 215 визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, в звязку з чим, посилання позивача на зазначені підстави недійсності договору є необґрунтованими.
В той ж час, частиною 3 статті 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваних правочин).
Норми статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», як спеціального закону, містять самостійні підстави для визнання угоди (чи її умов) недійсною, а саме, включення у договорі умов, що є несправедливими, тобто, таких, що встановлюють істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача.
Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст. 3; ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Суд приходить до висновку, що договір фінансового лізингу містить ряд умов, що встановлюють істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача.
Так, пунктом 12.1 статті 12 договору фінансового лізингу визначено, що лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавцю у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця у строк, встановлений чинним законодавством. Лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. У такому випадку поверненню підлягають 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів. 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж у такому випадку поверненню не підлягає.
У відповідності до ст. 509 ЦК України, зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності і справедливості. При цьому під добросовісністю слід розуміти належну поведінку при виникненні та виконанні зобовязання, вчинення дій таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода, неможливість укладення зобовязання на засадах обману, зловживання довірою, тощо.
Суд приходить до висновку, що Оспорюваний договір порушує принцип добросовісності, оскільки, всупереч вимог чинного законодавства встановлює істотні обмеження прав лізингоодержувача щодо розірвання договору, також, умови договору про повне неповернення адміністративного платежу у випадку розірвання договору приводить до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін, наносять шкоду споживачу.
Крім того, у відповідності до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі)
В силу вимог п. 5 ч.1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках , передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів
Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що діяльність з надання будь-яких фінансових послуги, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідних ліцензій.
Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою, що передбачено пунктом 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», в звязку з чим, підлягає ліцензуванню.
Незважаючи на зазначені вимоги законодавства, Товариство з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» здійснює свою діяльність без отримання ліцензії.
В звязку з наведеним, договір фінансового лізингу суперечить вимогам Цивільного кодексу України, вимогам Закону України «Про захист прав споживачів, в звязку з чим. підлягає визнанню недійсним у відповідності до вимог ч.1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України - недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування
В звязку з наведеним, грошові кошти за комісію за організацію договору фінансового лізингу в сумі 22 224,44 грн., які сплачені позивачем на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» у відповідності до квитанції № ПН 4316 від 18.01.2017 року повинні бути стягнуті з відповідача на користь позивача.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 213-215, 224-226 ЦПК України, суд,
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним, застосування наслідків недійсності правочину - задовольнити.
Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 350 від 18 січня 2017 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» і ОСОБА_1.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя Д.І. Городецький