Справа № 530/1371/17
Номер провадження 2/530/778/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.11.2017 р. Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Должко С.Р., секретар Бедюх Н.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Зіньків справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу і розміру стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, - кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

До Зіньківського районного суду Полтавської області звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про зміну способу і розміру стягнення аліментів.

В позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що сторони зареєстрували шлюб 18 травня 2002 року. 06.08.2008 року шлюб був розірваний, згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.2).

Позивачка вказує, що вони з відповідачем мають одну дитину, дочку, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_1 зазначає, що на даний час їх донька проживає з нею і повністю перебуває на її утриманні.

Згідно рішення Зіньківського районного суду стягнуто із відповідача 1/3 частину з усіх видів заробітку щомісячно. Відповідач на даний час офіційно не працює. Належної матеріальної допомоги на утримання доньки не дає. Просить стягти із відповідача 1/4 частину мінімальної заробітної плати відповідного доходу.

ОСОБА_2 в судовому засіданні повідомив, що раніше він працював, а в даний час не працює, проживає разом зі своєю мамою та доглядає за нею. По аліментах заборгованості не має. Дає кошти, якщо появляються, дитині.

В судовому засіданні позивачу було роз'яснено право відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України. Позивач, ОСОБА_1 змінила позовні вимоги та просить стягти із відповідача 3200 гривень. Відповідач змінені позовні вимоги не визнав.

Заслухавши пояснення позивачки, яка підтримала змінені позовні вимоги, заслухавши відповідача, який не визнав змінені позовні вимоги та дослідивши наявні матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлені змінені позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Статтею 51 Конституції України встановлено, що батьки зобов'язані утримувати дітей до повноліття.

Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись на дитину визначається судом.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

В частині 2 цієї статті вказано, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ст..184 СК України про визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі

1. Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

2. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

3. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Стаття 184 із змінами, внесеними згідно із Законом № 2901-IV від 22.09.2005; текст статті 184 в редакції Закону № 2037-VIII від 17.05.2017.

Відповідно до ст. 121 СК України права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров'я про народження дружиною дитини.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка просить змінити розмір аліментів, стягуваних з відповідача 3200 грн., починаючи стягнення з 02.10.2017 року.

Згідно ст.52 Конституції України, діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.

Згідно ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини.

Відповідно до ст.184 СК України та роз'яснень, викладених у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При цьому, поняття обсягу виручки приватного підприємця та його середній заробіток (або дохід) не є аналогічними за змістом. Також, у даній постанові Пленуму зазначається про те, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них.

Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції).

Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

За нормою ст.11 цього Закону, сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Також батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя (ст.150 СК України).

17 травня 2017 року Верховна Рада України прийняла Закон № 2037-У111 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів».

Закон набрав чинності 08.07.2017 року. Відповідно до частини 3 ст.181 СК України (у редакції зі змінами від 08.07.2017 року) за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини,разом з яким проживає дитина. Відповідно до частини 2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.1, 2 статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до копії виконавчого листа по цивільній справі 2-994 від 2008 р. вказано, стягти із ОСОБА_2, який працює екскаваторщиком на Зіньківському кирпичному заводі на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/3 частину з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для витини відповідного віку (а.с.6).

Згідно висновку ЛКК №30 від 19.05.2017 року вказано, що ОСОБА_4 в зв"язку із захворюваннями потребує постійного догляду та нездатна до самообслуговування. ОСОБА_2 за станом здоров"я може здійснювати догляд за ОСОБА_4.

Відповідно до довідки №1280/02-30/06.11.2017 року виданої Проценківською сільською радою Зіньківського району Полтавської області вказано, що ОСОБА_2 на даний час ніде офіційно не працює. Утримує у власному господарстві, згідно погосподарської книги №6 об"єкта погосподарського обліку 01-0156-1 станом на 01.01.2017 року бугай-плідник-1 шт., телицю - 1 шт., поросят - 2 шт., птицю - 10 шт..

Згідно довідок Зіньківського ГТУЮ в Полтавській області №2460/14.6.25 від 07.06.2017 року вказано, що згідно виконавчого листа №2-994 ОСОБА_1 отримувала аліменти від ОСОБА_2 з січня місяця 2017 року по квітень 2017 р. по 500 грн., в грудні місяці 2016 року отримала 4348,39 грн., в травні 2017 року отримала 2780,23 грн..

Відповідно повідомлення №3478 від 24.10.2017 року центру по нарахуванню та здійсненню соцвиплат, ОСОБА_2 з травня місяця по жовтень місяць 2017 отримав 148,13 грн..

Як пояснив відповідач, він має 2 паї, з них також платить аліменти та надав відповідні повідомлення та копію платіжного доручення.

Позивач вказала, що вона є інвалідом 3 групи.

Відповідно повідомлення №3404 від 17.10.2017 року центру по нарахуванню та здійсненню соцвиплат, ОСОБА_1 з травня місяця по жовтень місяць 2017 отримала 7873,0 грн..

В судовому засіданні позивач, ОСОБА_1 вказала, що в неї є земельний пай та отримує виплати за договором. В судове засідання дану інформацію надавати не буде. Вказує, що суд повинен розглянути наявні докази які нею додано.

Оглянувши оригінали двох розрахункових книг, які надано позивачем ОСОБА_1 по оплаті: за спожиту електричну енергію № - вказано, що згідно договору №294 ОСОБА_5 адреса АДРЕСА_1 сплачував за спожиту електроенергію. Прізвище ОСОБА_1 у квитанціях по сплаті відсутнє.

У Розрахунковій книзі за користування природнім газом - особистий рахунок НОМЕР_1 вказано ОСОБА_5 адреса АДРЕСА_1, сплачував за спожитий газ. Прізвище ОСОБА_1 у квитанціях по сплаті відсутнє.

Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України.

Виходячи з принципу безпосередності судового розгляду (ст. 159 ЦПК) рішення може бути обгрунтовано лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими у тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Неприпустимим є витребування і приєднання до справи матеріалів на підтвердження висновків і мотивів рішення після його ухвалення.

Проте, виходячи з принципів справедливості та вимог законодавства, суд враховує той факт, що у відповідача, з часу ухвалення судового рішення щодо стягнення з нього аліментів, - змінився сімейний стан, а саме: він, станом на теперішній час ніде не працює, доглядає за нездатною до самообслуговування матір'ю. Сума доходу відповідача є меншою ніж сума коштів позивача з дитиною.

Як на підставу своїх позовних вимог про стягнення додаткових витрат ОСОБА_1 посилалася на ст. 185 СК України, положеннями якої передбачено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Таким чином, суд приходить до висновку, що розмір понесених додаткових витрат має бути документально підтверджений належними доказами.

Будь-яких доказів, які б стверджували погіршення матеріального стану позивача в судовому засіданні не було надано.

При цьому суд не погоджується із поясненнями позивача, що батько дитини не надає жодної матеріальної допомоги на утримання дитини. Оскільки дані пояснення спростовуються дослідженими матеріалами справи, а саме виписками про рух коштів сторін.

Згідно зіст. 212 ЦПК Українисуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Суд зважає на те, що позивачка не надала жодного доказу щодо понесення нею додаткових витрат на дитину.

При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно з п.6 ч.1ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004у справі №1-33/2004.

Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

А тому зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

На основі викладеного та керуючись ст. ст.79-81, 84, 180-184 СК України, ст. ст. 3,10,15, 30, 57- 61, 88, 212-221 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

По уточнених позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу і розміру стягнення аліментів - відмовити.

Судові витрати по справі покласти на державу.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня його проголошення.

Написано власноручно.

Повний текст рішення виготовлено 17.11.2017 р.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області С.Р.Должко