АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Унікальний номер753/467/17 Головуючий у 1 інстанції-Комарцева Л.В.
15 листопада 2017 року колегія суддів судової палати розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :
головуючого - Шахової О.В.
суддів: Болотова Є.В.,Поліщук Н.В.
при секретарі - Пащенко О.П.
розглянула в відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства "Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г.Шевченка" про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 серпня 2017 року
В С Т А Н О В И Л А :
В березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом,який обгрунтовував тим, що згідно наказу №207-К від 23.02.2017 року "Про припинення безстрокового трудового договору" з ним припинено безстроковий трудовий договір на підставі п.9 ст.36 КЗпП України з 23.02.2017 року. Вважає, що звільнення було проведено без наявних правових підстав, з порушенням нормативно регламентованої процедури прийняття наказу, а також з порушенням відповідачем порядку припинення безстрокового трудового договору, встановленого ст.49-2 КЗпП України. Просив суд зобов'язати відповідача поновити його на посаді артиста оркестру вищої категорії у Державному підприємстві «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г.Шевченка» з 24.02.2017 року та стягнути на його користь середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21 серпня 2017 року ОСОБА_1 в задоволені позову відмовлено. Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення його вимог. На обгрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема,що рішення суду не відповідає вимогам закону. В мотивувальній частині рішення відсутні висновки щодо порушення чи дотримання відповідачем вимог ст. 49-2 КЗпП,згідно якої про наступне вивільнення працівник персонально попереджається не пізніше як за два місяці,а також в достатній мірі не перевірив обставини правомірності його звільнення,в тому числі звільнення його без надання згоди профспілкової організації та не врахував, що на час звільнення він був членом виборного органу профспілки. Судом встановлено інші обставини його звільнення,ніж ті на яких він наполягав в своєму позові, не надано належної правової оцінки встановленим обставинам. Не зважаючи на аргументацію позивача щодо наявності суперечностей між нормами правового акту,на підставі якого його було звільнено (ЗУ від 28.01.2016 р №955-УШ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи в сфері культури та конкурсної процедури,призначення керівників державних та комунальних закладів культури") та нормами Конституції України, судом не обгрунтовано правову норму,яку він обрав при вирішенні спору та не враховано також роз'яснення,викладені в Постанові ВСУ №14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення в цивільній справі" та в Постанові №9 від 1 листопада 1996 року "Про застосування Конституції України при здійснені правосуддя". Окрім цього, суд в своєму рішенні не застосував норми міжнародного права та Положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод Першого протоколу та протоколів №№ 2,4,7,11 Конвенції,які є частиною національного законодавства, а також існуючу судову практику розгляду по аналогічних спорах. В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав і просив задовольнити апеляційну скаргу. Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечувала, вважаючи що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням вимог закону і підстав для його скасування немає. Заслухавши доповідь судді Шахової О.В., пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши апеляційну скаргу, в межах її доводів, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.3 ст.21 КЗпП України, контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Згідно Закону України від 28.01.2016 року №955-УІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» (далі Закон №955-УІІІ), з працівниками художнього та артистичного персоналу, які перебувають у трудових відносинах з державними та комунальними закладами культури, протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом укладається контракт строком від одного до трьох років без проведення конкурсу. Ця норма не поширюється на професійних творчих працівників комунальних закладів культури у територіальних громадах з населенням до 5 тисяч жителів. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 працював в ДП «Національний театр опери та балету України ім. Т.Г. Шевченка» з 1999р. за контрактами та строковою трудовою угодою на посаді артиста оркестру І категорії,а з 02.12.2002 року на посаді артиста оркестру вищої категорії на умовах безстрокового трудового договору. 02.12.2016 року відповідачем видано наказ № 899-к «Про повідомлення щодо зміни істотних умов праці художнього та артистичного персоналу ДП «Національна опера України імені Т.Г. Шевченка» та повідомлено працівників в тому числі і позивача про зміну істотних умов праці, а саме: зміну форми трудового договору, укладеного між ДІІ «Національна опера України імені Т.Г. Шевченка» і працівниками художнього та артистичного персоналу, на контракт до 15.12.2016 року. Листом - повідомленням про зміну істотних умов праці № 319 від 03.12.2016 року, листами №172 від 22.02.2017 року. №141 від 17.02.2017 року та телеграмою позивач повідомлявся про зміну істотних умов праці, з яким він ознайомився 15.12.2016 року, про що свідчить його підпис. 14.12.2016 року відповідачем було видано наказ № 930-к про часткову зміну наказу від 02.12.2016 року № 899-к відповідно до якого термін вручення повідомлення про зміну істотних умов праці встановлено до 23.12.2016 року, а отримання згоди на продовження роботи за контрактом до 23.02.2017 року. Наказ № 899-к від 02.12.2016 року відповідачем видавався на виконання Закону України від 28.01.2016 року №955-УІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури». Відповідно до наказу №207-К від 23.02.2017 року «Про припинення безстрокового трудового договору» з ОСОБА_1 припинено безстроковий трудовий договір на підставі п.9 ст.36 КЗпП України. Ухвалюючи рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволені позову та поновлення на роботі суд першої інстанції виходив з того, що його звільнення проведено без порушень та у зв'язку набранням чинності Закону №955-УІІІ, що є підставою для припинення укладеного з ним безстрокового трудового договору згідно з п.9 ст.36 КЗпІІ України. Таких висновків суд першої інстанції дійшов після повного, всебічного з'ясування обставин справи, перевірки доводів і заперечень сторін, надання належної правої оцінки зібраним у справі доказів та застосування правових норми, які регулюють дані правовідносини, з огляду на що рішення суду відповідає матеріалам справи та вимогам закону, є законним та обгрунтованим . Доводи позивача про те що на нього не поширюється дія Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури" (Закон №9.55-УІ1І), оскільки він не має зворотної сили,були предметом оцінки суду першої інстанції, з якою колегія суддів погоджується. Так судом встановлено,що за рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини 3 статті 21 КЗпГІ України №12-рп/98 від 09.07.1998 року роз'яснено, що контрактна форма трудового договору може впроваджуватись лише законом і контракт як особлива форма трудового договору повинен спрямовуватися на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівника, враховуючи його індивідуальні здібності й професійні навички, його правову і соціальну захищеність. Умови контракту, які погіршують становище працівника порівняно з чинним законодавством, угодами і колективним договором, вважаються недійсними (ст. 9 КЗпП України). Виходячи зі змісту ч.3 ст.21 Кодексу законів про України, трудові контракти можуть укладатись у випадках, передбачених як законами, так і постановами Верховної Ради України, указами Президента України, декретами та постановами Кабінету Міністрів України, прийнятими в межах їх повноважень. Нормативні акти Президента України як глави держави (ст. 102 Конституції України) і Кабінету Міністрів України як вищого органу у системі органів виконавчої влади (ст. 113 Конституції України) обов'язкові до виконання на території держави (статті 106 і 117 Конституції України), вони встановлюють загальнообов'язкові правила, мають універсальний характер і є складовою частиною законодавства України. Виходячи з необхідності посилення правових засобів захисту прав громадян у галузі праці, унеможливлення їх ущемлення, додержання вимог ратифікованої Україною Конвенції Міжнародної організації праці №158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця Конституційний Суд України визнав за доцільне в подальшому обмежити визначення сфери застосування контракту лише законами, що є прерогативою Верховної Ради України.
За статтею 20 Закону України «Про театри і театральну справу» до професійних творчих працівників театру належать художній та артистичний персонал театру. Трудові відносини з професійними, творчими працівниками, художнім та артистичним персоналом державних та комунальних театрів оформлюються шляхом укладання контрактів керівник державного чи комунального театру може залучати артистичний та художній персонал понад штатну чисельність на підставі цивільно-правового договору в порядку, визначеному законом. Враховуючи, що норма Закону, якою запроваджено обов'язкове укладання строкового контракту з працівниками художнього та артистичного персоналу, які перебувають у трудових відносинах з державними та комунальними закладами культури, не визнавалась неконституційною, суд вірно дійшов висновку, що відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб передбачений Конституцією та законами України. На підтвердження такого висновку суд привів ухвалу Конституційного Суду України від 20.04.2017 року №6-у/2017, якою відмовлено у відкритті конституційного провадження у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень законів України «Про театри і театральну справу», «Про культуру», «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури». Таким чином, виходячи з положень зазначених правових норм,судом встановлено, що строк дії та умови контракту визначався з врахуванням Наказу Міністерства культури України від 02.08.2016 року №624, яким затверджено форму Контракту з професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) державних та комунальних закладів культури, Законів України «Про театри і театральну справу», та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури», а оскільки позивач самостійно прийняв рішення про відмову від підписання контракту, що і призвело о прийняття відповідачем рішення про припинення безстрокового трудового договору з ним, на підставі п. 9 ст. 36 КЗпП України. З огляду на зазначене суд з відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України розглянув справу в межах заявлених позивачем вимог та з підстав ст. 19 Конституції України щодо того, що правовий порядок в Україні грунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
З огляду на викладене є такими, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги що суд в достатній мірі не перевірив обставини правомірності його звільнення та не застосував чи/або не обгрунтував правові норми,які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Не грунтуються на законі та встановлених обставинах також доводи апеляційної скарги, що звільнення позивача відбулося без надання згоди профспілкової організації, з підстав того, що зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є, відповідно до ст.252 КЗпП України.
Таким чином, відмовляючи ОСОБА_1 в задоволені позову суд першої інстанції дотримався встановленого законом принципу оцінки доказів,відповідно до якого суд на підставі всебічного,повного і об'єктивного розгляду обставин справи, аналізує і оцінює докази як кожен окремо,так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі,і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин,які обгрунтовують доводи і заперечення сторін,дав їм належну правову оцінку та дійшов правильного висновку, що дії відповідача щодо видання наказу №207-К від 23.02.2017 року відповідають вимогам чинного законодавства України.
Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує лише ті докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або у дослідженні яких неправомірно було відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.
Разом з цим, зазначені вище доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що не передбачено ст. 303 ЦПК України.
Таким чином ці та доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не знайшли підтвердження та висновків суду першої інстанції не спростовують.
Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом першої інстанції з достатньою повнотою з'ясовано обставини справи, зібраним доказам дано належну оцінку, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.
Отже, з огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 303,304, 307,308, 313,315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів, з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді: