АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/5358/16-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22ц/774/1092/К/17 суддя Вікторович Н.Ю.
Категорія - 6 (I) Доповідач - Барильська А.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого, судді - Барильської А.П.,

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

із секретарем - Кислиця І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку ст. 197 ч. 2 ЦПК України за наявними у справі матеріалами, за відсутності осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату судового засідання, та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 10 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради про визнання права власності на гараж та усунення перешкод у користуванні ним, -

В С Т А Н О В И Л А :

В листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувсяз позовом до ОСОБА_2, виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради про визнання права власності на гараж та усунення перешкод у користуванні ним.

Свої позовні вимоги позивач обргунтовувала тим, що рішенням виконавчого комітету Дзержинської районної ради депутатів трудящих м. Кривого Рогу №23/280 від 13 травня 1977 року, громадянину ОСОБА_3 було виділено земельну ділянку розміром 18,0м.кв., під будівництво гаража-стоянки по АДРЕСА_1. На даній земельній ділянці був побудований гараж за №413 в дворовій території будинку №53 по АДРЕСА_1, про що був складений технічний паспорт. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Спадщину після його смерті фактично прийняла його дружина, - ОСОБА_5, яка була зареєстрована з останнім на момент його смерті та від спадщини не відмовлялась, але спадкових справ не відкривалось, про що зазначено в постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 15 липня 2014 року. Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу.

31 грудня 2012 року померла ОСОБА_5 На випадок своєї смерті остання склала заповіт, відповідно до якого все майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося та на що вона за законом матиме право заповідала позивачу ОСОБА_1 Спадщину позивач прийняла у відповідності до законодавства та отримала свідоцтво про право на спадщину на квартиру, а щодо оформлення вищезазначеного гаражу їй була надана нотаріусом постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку із тим, що на даний гараж та земельну ділянку не зареєстровано право власності.

Зазначала, що крім цього, у неї порушено ще одне право, пов'язане з даним гаражем, а саме право користування данною будівлею. Право це порушує відповідач ОСОБА_2, який користується даним гаражем ще з серпня 2008 року, жодних прав на цей гараж за позивачем не визнає, гараж звільняти не хоче і сплачувати будь які кошти за користування будівлею не бажає. Користуватися даним гаражем відповідач ОСОБА_2 почав за згодою ОСОБА_5, так як він винаймав (орендував) його, за що сплачував щомісячну плату їй. Але, після того, як ОСОБА_5 померла, він гараж не звільнив і гроші сплачувати перестав, на всі розмови та пропозиції позивача щодо звільнення даного гаражу, він повідомив, що звільнить даний гараж тільки після того, як йому власник надасть для ознайомлення правовстановлюючі документи на цей гараж, достовірно знаючи про те, що до сьогоднішнього дня право власності на гараж не оформлено. Для самостійного усунення перешкод в користуванні гаражу позивачка направила на адресу відповідача ОСОБА_2 лист, в якому вона просила його звільнити гараж №413, що розташований у АДРЕСА_1 (дворова територія), яким він неправомірно користується, в строк до 01 вересня 2016 року, та передати ключі від даного гаражу. Але, ОСОБА_2 так гараж і не звільнив, ключі не передав і жодним чином не відреагував не цей лист, на будь-який контакт не виходить, ігнорує всі розмови про звільнення гаражу.

Посилалася на ті обставини, що у зв'язку із тим, що самочинне будівництво завершене вже багато років тому, особа, якій виділялась земельна ділянка під розміщення гаражу, померла так і не встигши оформити на нього права власності, і тому Криворізькою міською радою так і Дзержинською районною у місті радою рекомендовано звернутися до суду для визнання права власності на самовільно збудовану споруду. Через закінчення дії (до 31 грудня 2015 року) Наказу Мінрегіонбуду №79 від 24 квітня 2015 року «Про затвердження порядку прийняття в експлуатацію і проведення технічного обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та II категорії складності, які були збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт», позивач втратила можливість прийняти гараж в експлуатацію за спрощеним порядком.

Позивач вважає, що наразі судове рішення про визнання права власності на самочинно збудований об'єкт може бути підставою згідно п.10 Постанови Кабінету Міністрів України №461 від 13 квітня 2011 року для прийняття в експлуатацію згідно Порядку, який затверджений вказаною постановою за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об'єкта.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 10 березня 2017 року позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на те, що судом першої інстанції допущено неповне з'ясування обставин справи.

Так, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з тих підстав, що відсутні дозвільні документи на виконання будівельних робіт.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що неможливість прийняття гаража в експлуатацію в установленому законодавством порядку і відмова суду в задоволенні позовних вимог про визнання права власності, фактично позбавляють позивача права реалізувати своє право на дане спадкове нерухоме майно, а позивач іншим чином не може реалізувати свої спадкові права.

Суд першої інстанції не врахував, що на вимогу власника земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинного збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб, а для реєстрації об'єкта нерухомого майна, в даному випадку, достатнім є технічний паспорт, який по своїй суті підтверджує факт відповідності будинку будівельним нормам та стандартам.

Неявка учасників процесу в судове засідання суду апеляційної інстанції, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи, являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності апелянта.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку учасників процесу в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи не встановлено порушення права позивача, яке підлягає захисту у відповідності до вимог ст.3 ЦПК України та ст. 16 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Так, згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що згідно рішення виконавчого комітету Дзержинської районної ради депутатів трудящих м. Кривого Рогу №23/280 від 13 травня 1977 року, громадянину ОСОБА_3 було виділено земельну ділянку по АДРЕСА_1 розміром 18,0 м.кв. під будівництво металевого гаража-стоянки (а.с.7).

Однак, фактично ОСОБА_3 було побудовано капітальний гараж, чим порушено умови вказаного рішення (а.с.8-12).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (а.с.13).

Спадщину після його смерті фактично прийняла його дружина, - ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.14), яка була зареєстрована з останнім на момент його смерті та від спадщини не відмовлялась, але спадкова справа не заводилаь, про що зазначено в постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 15 липня 2014 року (а.с.18).

31 грудня 2012 року померла ОСОБА_5 (а.с.13 зворот).

На випадок своєї смерті ОСОБА_5 склала заповіт (а.с.15), відповідно до якого все майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося та на що вона за законом матиме право заповідається позивачу ОСОБА_1 (а.с.6).

Спадщину позивач прийняла у відповідності до законодавства та отримала свідоцтво про право на спадщину на квартиру (а.с.16, 17), а щодо оформлення вищезазначеного гаражу, нотаріусом винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку із тим, що на даний гараж та земельну ділянку не зареєстровано право власності (а.с.18).

Для вирішення питання щодо визнання права власності на спірний гараж позивач зверталася із заявами до Криворізького міського голови та до Голови Дзержинської районної у місті ради, в яких просила розглянути питання щодо введення в експлуатацію будівлю гаражу за №413 в дворовій території будинку №53 по АДРЕСА_1 та виділити їй земельну ділянку під розміщення даного гаражу з наданням дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

На свої заяви позивач отримала листи в яких зазначено, що так як земельна ділянка під розміщення гаража виділялась особі, яка вже померла, і який за життя не набув права власності на будівлю чи земельну ділянку, тому як міською радою так і районною радою рекомендовано звернутися до суду для визнання права власності на самовільно збудовану споруду (а.с.20, 22).

Згідно зі ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч.1,2,3 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

За правилами ст.9 Закону України від 20 травня 1999 року «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів у порядку, визначеному ст.24 Закону України «Про планування і забудову територій».

Відповідно до змісту ч.1 ст.31 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів у порядку, встановленому законодавством, відноситься до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад.

Згідно роз'яснень, що наведені в п.12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва»), вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем суду не було надано жодного документа, який підтверджує право на будівництво капітального гаража, а саме: документа, який підтверджує виділення земельної ділянки під будівництво капітального гаража, документ, який дає право виконувати будівельні роботи та належно затвердженого проекту.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

У зв'язку із зазначеним, існуючий гараж, загально площею 20,0 м.кв., з погребом, що розташований біля будинку АДРЕСА_1, є самовільно побудований.

Проте, особа, яка будувала гараж без дозвільних документів - ОСОБА_3 помер 04 грудня 1999 року.

Встановивши, що матеріали справи не містять даних про порушення прав та інтересів ОСОБА_1 відносно зазначеного об'єкта нерухомого майна, та що в матеріалах справи відсутні будь-які дані про звернення особи, що збудувала спірний гараж до органів місцевого самоврядування з питання прийняття в експлуатацію зазначеного об'єкта нерухомого майна та з питання реєстрації права власності на вказаний збудований об'єкт, та що з приводу зазначеного питання приймалось відповідне рішення, яке б свідчило про порушення права, яке підлягає захисту у відповідності до вимог ст.3 ЦПК та у спосіб, передбачений ст.16 ЦК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Отже, визнання судом права власності на самочинно побудоване (реконструйоване) нерухоме майно можливе у тому разі, якщо в прийнятті такого об'єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено та за умови дотримання визначених законом вимог, необхідних для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з тих підстав, що відсутні дозвільні документи на виконання будівельних робіт не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог позивача з тих підстав, що згідно рішення виконавчого комітету Дзержинської районної ради депутатів трудящих м. Кривого Рогу №23/280 від 13 травня 1977 року, громадянину ОСОБА_3 було виділено земельну ділянку по АДРЕСА_1 розміром 18,0 м.кв. під будівництво металевого гаража-стоянки (а.с.7), однак, фактично ОСОБА_3 було побудовано капітальний гараж, чим порушено умови вказаного рішення.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду й доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що неможливість прийняття гаража в експлуатацію в установленому законодавством порядку і відмова суду в задоволенні позовних вимог про визнання права власності, фактично позбавляють позивача права реалізувати своє право на дане спадкове нерухоме майно, а позивач іншим чином не може реалізувати свої спадкові права, оскільки земельна ділянка під розміщення гаража виділялась особі, яка вже померла, і який за життя не набув права власності на будівлю чи земельну ділянку, тому в даному випадку відсутнє порушення будь яких прав ОСОБА_1, які підлягають захисту в судовому порядку.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував, що на вимогу власника земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинного збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб, а для реєстрації об'єкта нерухомого майна, в даному випадку, достатнім є технічний паспорт, який по своїй суті підтверджує факт відповідності будинку будівельним нормам та стандартам, оскільки позивач по справі не є власником земельної ділянки, на якій збудовано спірний гараж.

Так, відповідно до ст. 22 Закону України «Про основи містобудування» забудова земельних ділянок здійснюється після виникнення права власності чи права користування земельною ділянкою та отримання дозволу на виконання будівельних робіт, а експлуатація об'єктів дозволяється після прийому їх державною технічною комісією (ст. 18 Закону).

Згідно роз'яснень, що наведені в п.12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва»), вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Матеріалами справи встановлено, що позивач не є власником земельної ділянки, на якій збудовано спірний гараж, а власник земельної ділянки за життя не звертався до компетентного державного органу, із питанням про узаконення самочинного будівництва та не отримував відмову з даного приводу, що могло слугувати підставою для звернення до суду з позовом.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення судом ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 10 березня 2017 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: