Справа №488/4190/15-ц 09.10.2017 09.10.2017 09.10.2017
Провадження №22-ц/784/2176/17
Справа № 488/4190/15-ц
Провадження №22-ц/784/2176/17 Головуюча суду першої інстанції Селіщева Л.І.
Категорія 57 Доповідач апеляційної інстанції Галущенко О.І.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

09 жовтня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Галущенка О.І.

суддів: Колосовського С.Ю.

Кушнірової Т.Б.

із секретарем

судового засідання - Богуславською О.М.

з участю:

представників

позивача - ОСОБА_5

відповідача - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за

апеляційною скаргою

публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» ( далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 березня 2016 року, ухвалене у справі за

позовом

ОСОБА_7 до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» або Банк) про визнання недійсними окремих положень кредитного договору,

встановила:

У вересні 2015 року ОСОБА_7 звернулась до суду з позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсними окремих положень кредитного договору.

Позивачка посилалась на те, що 08.06. 2007 р. між нею та ТОВ «Банк «Фінанси та кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», було укладено кредитний договір № 145 - kis -2007, та додаткова угода до договору від 19 березня 2008 року, за умовами якого вона отримала кредит в сумі 113 721, 96 $ ( далі - $ символ дол. США в стандарті Юнікод ) строком до 07 червня 2022 року зі сплатою 15,5 % річних.

Пунктом 6.1 кредитного договору передбачено, що за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі 1 % від простроченої суми за кожен день прострочки. Зазначена пеня сплачується у випадку порушення позичальником строків платежів, передбачених п. 3.2, 3.4, 4.3, 4.4, 4.6 кредитного договору, а також будь-яких інших строків платежів, передбачених договором. Крім того, у п. 6.2 цього ж договору передбачено, що за неповідомлення позичальником банку про факти, зазначені в п. 5.6 цього договору, позичальник сплачує банку штраф у розмірі 10% від загальної суми отриманих кредитних коштів.

Позивач вважала, що пункт 6.1 кредитного договору містить несправедливу умову та таку, що порушує Закон України «Про захист прав споживачів» №1023-ХII від 12.05.1991 р. з наступними змінами ( далі - Закон №1023-ХII), оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад двісті відсотків вартості продукції) у разі невиконання нею зобов'язань.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_7 просила визнати недійсним п. 6.1 кредитного договору №.145 - kis-2007 від 08 червня 2007 року у частині встановлення сплати пені у розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення з моменту укладення з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України, як такий, що суперечить положенням ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Заперечуючи проти позову представник відповідача посилався на необґрунтованість позову.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 березня 2016 року позов ОСОБА_7 задоволено.

Визнано недійсним п. 6.1 кредитного договору № 145 - kis-2007 від 08.06. 2007 р., який був укладений між ОСОБА_7 як позичальником, з однієї сторони, та ТОВ «Банк «Фінанси та кредит», як Банком, з другої.

Стягнуто з Банку в дохід держави судовий збір у розмірі 487 грн. 20 коп.

В апеляційній скарзі Банк, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_7, посилаючись на необґрунтованість її доводів, просила апеляційну скаргу Банку відхилити, та залишити у силі рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.07.2017 р. ухвала апеляційного суду Миколаївської області від 25.07.2016 р., якою рішення місцевого суду залишене без зміни, скасована з поверненням справи на новий апеляційний розгляд.

Відповідно до положень ч.4 ст.338 ЦПК України, висновки і мотиви з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому апеляційному розгляді.

Перевіряючи законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах оскарження, передбачених ст.. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з таких підстав та обставин.

Судом установлено, що 08 червня 2007 року між ОСОБА_7 та ТОВ «Банк «Фінанси та кредит», правонаступником якого є Банк, було укладено кредитний договір № 145 - kis-2007, та додаткова угода до договору від 19.03. 2008 р. за умовами якого позивач отримала кредит в сумі 113 721, 96 дол. США строком до 07 червня 2022 р. зі сплатою 15,5 % річних.

Пунктом 6.1 кредитного договору передбачено, що за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує Банку пеню із розрахунку 1% від простроченої суми за кожен день прострочки. Вказана пеня сплачується у випадку порушення позичальником строків платежів, передбачених п. 3.2, 3.4, 4.3, 4.4, 4.6 договору, а також будь-яких інших строків платежів, передбачених цим договором. Сплата пені не звільняє позичальника від зобов'язань сплати процентів за весь час фактичного користування кредитними ресурсами.

Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли усіх істотних умов договору (ст. 638 ЦК України).

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Умови договору визначаються і погоджуються на розсуд сторін, крім тих, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Умовами укладеного між сторонами кредитного договору передбачено обов'язок позичальника погасити кредитору в повному обсязі існуючу заборгованість за кредитом, сплатити нараховані проценти за користування, а у разі порушення зобов'язань за договором - понести штрафні санкції.

Задовольняючи позовні вимоги та визнаючи недійсним пункт 6.1 кредитного договору, суд першої інстанції, виходив з того, що пеня у розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення, тобто 365 % річних, є несправедливою умовою, яка суперечить принципам розумності та добросовісності і є наслідком дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позичальниці - ОСОБА_7, як споживачці банківських послуг, оскільки дана умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання/неналежного виконання нею зобов'язань за кредитним договором.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, оскільки його ухвалено всупереч вимогам закону та без належного з'ясування дійсних обставин справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 - 6 ст. 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити положенням цього кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.5 ст.11, частин 1-2, 5, 7 ст. 18 Закону №1023-ХII, на яку посилалася позивачка, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг вбачається, що положення п. п. 22, 23 ст.1 та ст..11 Закону №1023-ХII у взаємозв'язку з ч.4 ст.42 Конституції України слід розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитором та позичальником за договором про надання споживчого кредиту, які виникають як під час укладення так і виконання цього договору.

При цьому суд зазначив, що межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення).

Аналіз наведених положень закону дає підстави для висновку про те, що норми Закону №1023-ХII про несправедливі умови в договорах застосовуються до правочинів з споживачами про надання споживчого кредиту і, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися.

При цьому, несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

В той же час, відповідно до приписів ст. 61 ЦПК України, кожна особа, яка звертається до суду зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Так з матеріалів справи вбачається, що за договором від 08.06.2007 р. з урахуванням додаткової угоди від 19.03.2008 р. позичальниця отримала кредит у розмірі 113721, 96 $, зобов'язавшись у разі прострочення сплачувати пеню у розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань за кожен день прострочення.

Узгодженим графіком погашення кредиту( а. с. -10) передбачено, що розмір щомісячного грошового зобов'язання складає 1340,28 $.

Встановлений договором розмір пені при застосуванні цих умов не перевищує величини компенсації, передбаченої п.5 ст. 18 Закону№1023-ХII, а тому не може давати підстав для висновку про включення до договору несправедливих умов та визнання такої умови договору недійсною.

До того ж, з матеріалів справи і зокрема із наданої кредитором інформації про умови кредитування з додатками ( а.с -47-48, 123-127) вбачається, що перед укладенням договору сторони досягли згоди з усіх істотних його умов, їх волевиявлення було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, кредитором було надано позичальниці повну інформацію про умови кредитування відповідно до змісту «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» ( затв. Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 р. № 168

Таким чином, не доведена наявність в договорі несправедливих умов, щодо яких позичальниця перед укладенням договору не мала реальної можливості ознайомитися та зробити свідомий вибір.

Встановлене свідчить про відсутність правових підстав для визнання недійсною умови договору про розмір цивільно-правової санкції та задоволення позову.

Оскільки суд першої інстанції цих обставин та вимог закону не врахував, то його рішення підлягає скасуванню, відповідно до приписів ч.1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, у зв'язку із скасуванням рішення за апеляційною скаргою Банку, йому мають бути компенсовані за рахунок держави витрати на судовий збір.

Твердження відповідача в апеляційній скарзі про те, що дія Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносини не розповсюджується, є необґрунтованими, оскільки не підтверджуються належними доказами, а навпаки спростовується інформацією про умови кредитування, яку Банк надавав позивачу перед укладення договору, де вказував про умови надання кредиту саме на споживчі потреби.

Безпідставними є також доводи апелянта про сплив позовної давності, оскільки він не подавав заяви про застосування позовної давності, у відповідності до правил ч. 3 ст. 267 ЦПК України, до винесення рішення судом першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307. 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» - задовольнити.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 березня 2016 р. - скасувати та ухвалити у справі нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_7 до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсними окремих положень кредитного договору, - відмовити.

Компенсувати публічному акціонерному товариству «Банк «Фінанси та Кредит» витрати на судовий збір сплачені ним за платіжним дорученням № 326933 344 від 27.05.2016 р. за рахунок держави у розмірі 267 грн.52 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Галущенко О.І.

Судді: Колосовський С.Ю.

Кушнірова Т.Б.