Номер провадження: 22-ц/785/4222/17
Головуючий у першій інстанції Тарасов А. В.
Доповідач Цюра Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.10.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Кононенко Н.А., Сегеди С.М.,

при секретарі: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 березня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання договору купівлі-продажу частково удаваним, поділ спільного сумісного майна подружжя та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 березня 2017 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання договору купівлі-продажу частково удаваним, поділ спільного сумісного майна подружжя та відшкодування моральної шкоди - задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2) однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року по 03 травня 2016 року.

Визнано удаваним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луцях Т.М. 18 червня 2015 року, в частині покупця - ОСОБА_5 та визнано покупцями за цим договором ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

Встановлено порядок виконання рішення в цій частині, відповідно до якого зобов'язано Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради скасувати внесений запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про проведену державну реєстрацію прав за ОСОБА_5 на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кіріченко І.Є. 16 січня 2015 року.

Повернуто квартиру АДРЕСА_4 у власність ОСОБА_3.

Визнано об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на нежитлове приміщення офісу-магазину, загальною площею 32,7 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2.

У порядку поділу спільного сумісного майна ОСОБА_3 та ОСОБА_2:

-визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення офісу-магазину, загальною площею 32,7 кв.м (реєстраційний номер майна 18084014), розташованого за адресою: АДРЕСА_2;

-визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири, загальною площею 77,5 кв.м, житловою площею 40,8 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1;

-визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення офісу-магазину, загальною площею 32,7 кв.м (реєстраційний номер майна 18084014), розташованого за адресою: АДРЕСА_2;

-визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири, загальною площею 77,5 кв.м, житловою площею 40,8 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму сплаченого судового збору в розмірі 4514,33 грн.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 суму сплаченого судового збору в розмірі 826,81 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала до суду апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 березня 2017 рокута ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Відповідно ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Так, судом першої інстанції було вірно встановлено, що 19.04.1985 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали шлюб, зареєстрований відділом РАГС Севастопольського міськвиконкому.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Одеси від 20.11.1993 р. (а.с. 10, т. 2) шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано. Реєстрацію розірвання шлюбу було здійснено Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Одеси, про що зроблено відповідний актовий запис № 21 від 27.01.1999 р. та видано свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с. 29, т. 1).

Від цього шлюбу народилося двоє дітей ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2

З моменту розірвання зазначеного шлюбу ані ОСОБА_3, ані ОСОБА_2 в будь-якому іншому шлюбі не перебували.

Згідно з довідкою про склад сім'ї та реєстрацію (а.с. 27, т. 1) від 30.05.2016 р., виданою КП ЖКС «Порто-Франківський» (дільниця № 3), ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживають та зареєстровані за однією адресою: АДРЕСА_4 (дата реєстрації ОСОБА_3 - 02.02.2001 р., ОСОБА_2 - 26.04.2000 р.) За цією ж адресою зареєстровано місце проживання їхніх дітей ОСОБА_5 (починаючи з 26.04.2000 р.) та ОСОБА_9 (з 15.10.2002 р.).

На підставі договору дарування (а.с. 228, т. 1), посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Сімаченко С.Л. 17.12.2003 р., ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв у дар квартиру АДРЕСА_4. Право власності зареєстровано за ОСОБА_3 в ОМБТІ та РОН 15.01.2004 р. (а.с. 144, т. 1).

Відповідно копії виписки за період з 01.05.2016 р. по 31.05.2016 р. (а.с. 28, т. 1), особовий рахунок у КП ЖКС «Порто-Франківський» по квартирі АДРЕСА_4 відкрито на ім'я ОСОБА_3

ОСОБА_3 за фахом є моряком та обіймає посаду старшого механіка на суднах іноземних судновласників, що підтверджується копією послужної книжки моряка НОМЕР_3 (а.с. 20-26, т. 1), виданою 21.04.2006 р., а також контрактами моряка, укладеними з ОСОБА_3 починаючи з 2000 р. по 2016 р.р. (а.с. 218-279, т. 2).

Судом достовірно встановлено, що суми винагороди за укладеними контрактами починаючи з 2008 р. становлять щонайменше 7000 дол. США щомісячно, тривалість рейсів - по 6-9 місяців. Фінансовий стан позивача та одержання ним доходу в іноземній валюті у значних розмірах підтверджується випискою про рух коштів по його рахунку № НОМЕР_4 в АТ «Південний» (а.с. 33-36, т. 1), випискою по рахунку № НОМЕР_5 в АТ «Південний» (а.с. 42-47, т. 1), виписками за картковим рахунком № НОМЕР_6 в АТ «УкрСиббанк» (а.с. 37-39, т. 1), випискою про рух коштів по рахунку № НОМЕР_7 в АТ «УкрСиббанк» (а.с. 217, т. 2), а також рахунками про нараховану заробітну плату моряка (а.с. 226-242, т. 2).

При цьому, в наданих суду контрактах моряка, укладених з ОСОБА_3, в графі «найближчий родич» на позначення особи, уповноваженої на отримання компенсації у зв'язку зі смертю моряка, зазначено саме ОСОБА_2 в якості дружини.

Згідно виписки по рахунку № НОМЕР_8 у ПАТ «УкрСиббанк» (а.с. 142-143, т. 2), відкритому на ім'я ОСОБА_2, у період з грудня 2006 р. по лютий 2012 р. на рахунок ОСОБА_2 міжнародним морським агентством перераховувалася частина заробітної плати позивача як моряка, всього - 110 989 дол. США за цей період. Суми щомісячних зарахувань складали в середньому 3000-5000 дол. США та щонайбільше - 11000 дол. США. Грошові кошти були зняті безпосередньо ОСОБА_2 в повному обсязі.

Відповідно до листа АТ «УкрСиббанк» вих. № 22/1/59-2 від 27.07.2016 р. (а.с. 186, т. 2), 16.06.2011 р. з поточного рахунку ОСОБА_3 № НОМЕР_9 було видано ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 10900 дол. США, що підтверджується копією заяви на видачу готівки № 43 від 16.06.2011 р. (а.с. 187, т. 2) та випискою по рахунку (а.с. 30, т. 1). Згідно документів вбачається, що ОСОБА_2 при знятті грошових коштів діяла від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності.

При цьому, суд першої інстанції вірно встановив, що зазначену суму грошових коштів було знято ОСОБА_2 саме у період придбання нею квартири АДРЕСА_6, що підтверджується свідоцтвом про придбання майна з прилюдних торгів, виданим 07.07.2011 р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горецькою В.М. (а.с. 164, т. 2). Покупна вартість квартири згідно зі свідоцтвом становила 186585 грн., що за курсом НБУ станом на червень 2011 р. 7,97 за 1 дол. США складало 23445 дол. США. , а перерахована частина заробітної плати позивача як моряка, за період з 2010 р. по червень 2011 р. на рахунок ОСОБА_2 сумарно складає 15500 дол. США.

У подальшому зазначену квартиру було переведено у статус нежитлового приміщення офісу-магазину за адресою: АДРЕСА_2, про що виконавчим комітетом Одеської міської ради видано свідоцтво на ім'я ОСОБА_2 від 23.04.2012 р., право власності зареєстровано КП «МБТІ та РОН» 07.05.2012 р.

Згідно копії договору № 1495/12 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (щодо нежитлового приміщення у житловому будинку АДРЕСА_2), вбачається, що він був укладений 01.10.2012 р. між КП «ЖКС Фонтанський» та ОСОБА_2, однак підписаний ОСОБА_3, зазначений факт не заперечувався відповідачем ОСОБА_2 та її представником.

Крім того, згідно з документом, на підставі якого здійснюється виплата частини заробітної плати моряка родичам, що міститься в матеріалах справи (а.с. 31, т. 1), ОСОБА_3 напередодні рейсу, який починався 12.04.2012 р., надав іноземній компанії Zodiac Maritime LTD розпорядження щодо здійснення перерахування на ім'я ОСОБА_2 для утримання сім'ї частини заробітної плати в розмірі 1000 дол. США на її рахунок НОМЕР_8 у ПАТ «УкрСиббанк».

Згідно з випискою по рахунку № НОМЕР_10, відкритого на ім'я ОСОБА_5 в АБ «Південний» (а.с. 117-119, т. 2), у 2013-2014 р.р. на її рахунок регулярно перераховувалася частина заробітної плати позивача як моряка, на загальну суму 9600 дол. США за 2013 р., 12000 дол. США за 2014 р.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, зазначали, що знають ОСОБА_3 та ОСОБА_2 як сім'ю та подружню пару, підтвердили факт їх спільного проживання однією сім'єю у квартирі АДРЕСА_4 та ведення спільного господарства, піклування ОСОБА_3 про матеріальне забезпечення сім'ї та вирішення побутових питань. Зазначене також підтверджується долученими до матеріалів справи спільними фотографіями ОСОБА_3, ОСОБА_2 і їхніх дітей (а.с. 66-71, т. 1).

Свідок ОСОБА_12 також підтвердила факти проведення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 спільного дозвілля, у тому числі їх спільне відвідування весілля у знайомих у грудні 2007 р., що також підтверджується долученими до матеріалів справи матеріалами фотофіксації (а.с. 190-194, т. 2). Крім того, свідок повідомила суду про спільні подорожі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 удвох за кордон, зокрема до Єгипту у 2006 р., що також підтверджується матеріалами фотофіксації (а.с. 196, т. 2), а також до ОАЕ (Дубаї) у 2010 р. після святкування ними ювілею - 25-річчя з дня весілля. Останнє також підтверджується показаннями свідка . Свою обізнаність про факт спільної подорожі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у Дубаї в 2010 р. визнали і свідки, допитані з боку відповідача ОСОБА_2, - ОСОБА_18 та ОСОБА_19

Стосовно пояснень свідків, допитаних з боку відповідача ОСОБА_2, то суд вірно зверув увагу на їх суперечливість, наявність складнощів у дачі ними відповідей на уточнюючі питання щодо повідомлених ними обставин.

Свідки ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22 особисто з ОСОБА_3 не знайомі, а відомості про характер взаємовідносин ОСОБА_3 та ОСОБА_2 повідомлялися не внаслідок особистого сприйняття ними відповідних фактів об'єктивної дійсності, а зі слів відповідачів.

Оцінюючи показання свідків з боку відповідача на предмет їх якості - правильності, точності та адекватності відображення обставин фактичної дійсності, які входять до предмету доказування, судом вірно зазначено, що свідок ОСОБА_19 у період з 2010 р. по 2012 р. була відсутньою в м. Одесі та спочатку зазначала, що у цей період не спілкувалася з ОСОБА_2, потім повідомила, що спілкувалася з нею по телефону; свідок ОСОБА_20 з 1993 р. має посвідку на проживання у США, а з 1998 р. є громадянкою США та постійно проживає там; свідок ОСОБА_9 з 2012 р. постійно мешкає у м. Києві. Свідок ОСОБА_21, даючи свідчення про обставини особистого життя ОСОБА_2, плутала ім'я сина ОСОБА_2, що викликає сумнів у ступені близькості відносин між нею та ОСОБА_2 та її дійсну обізнаність про обставини, які входять до предмету доказування, щодо яких свідок давала показання.

Колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що спірні відносини між сторонами ОСОБА_3 та ОСОБА_2, зокрема, виникли із приводу поділу майна, набутого під час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та встановлення відповідного факту проживання.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю утворюють особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Виходячи зі змісту ст. 3 СК ознаками фактичної сім'ї, що складає фактичний шлюб між чоловіком та жінкою, є спільне проживання чоловіка і жінки, пов'язаність їх спільним побутом, наявність у них взаємних прав і обов'язків.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Так, згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Отже, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції , про те, що після розірвання шлюбу між сторонами продовжували існувати усталеві відносини, які притаманні подружжю, які виражалися в веденні спільного господарства, спільного бюджету, здійснення спільних витрат, спільного виховання дітей, придбання майна в інтересах сім'ї, сумісного проведення дозвілля.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_2 не доведено факт придбання нежитлового приміщення офісу-магазину за адресою: АДРЕСА_2, за рахунок особистих грошових коштів, та взагалі фінансову спроможність здійснювати подібні витрати оскільки відповідно до листа ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області від 26.07.2016 р. (а.с. 174-179, т. 1), згідно декларацій платника єдиного податку ФОП дохід ОСОБА_2 як приватного підприємця у 2010 р. склав 1180 грн., у 2011 р. - 5700 грн., у 2012 р. - 4685,99 грн., у 2013 р. - 17890,63 грн., у 2014 р. - 3942,77 грн., у 2015 р. та 2016 рр. - 0,00 грн. Надані відомості з центральної бази даних ДРФО про суми виплачених доходів ОСОБА_2 у період з 01.01.2002 по 31.03.2016 р.р. свідчать про невеликий розмір отримуваною нею заробітної плати, а також те, що у 2005-2006 рр. вона ніде не була працевлаштована.

З'ясовуючи справжність намірів на придбання квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, та зареєстрована за ОСОБА_5 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Луцях Т.М. 18.06.2015 р. судом першої інстанції вірно враховано, що згідно з письмовою заявою ОСОБА_3 на адресу приватного нотаріусу Кіріченко І.Є. від 03.06.2016 р. (а.с. 76, т. 1), ОСОБА_3 скасував видану ним довіреність на ім'я ОСОБА_5, оскільки ним було з'ясовано, що зміст довіреності стосувався належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_4 та через відсутність перекладу тексту довіреності на російську мову позивач не міг перевірити зміст виданого доручення, оскільки, будучи уродженцем м. Севастополь, не володіє українською мовою та цілковито довіряв дружині та дочці.

Тому, судом першої інстанції встановлюючи дійсну сторону покупця за оспорюваним договором з точки зору фактичного виконання обов'язку щодо виплати покупної ціни та належності цих грошових коштів, з'ясовано , що придбання зазначеного об'єкта нерухомості було здійснено за рахунок зароблених позивачем грошових коштів, які в той же час, згідно з вимогами ст. 74 СК України, є їх з ОСОБА_2 спільною сумісною власністю, що свідчить про фактичне виконання ним обов'язку сторони покупця за договором; рішення про придбання квартири приймалося ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в інтересах сім'ї.

Відповідачем ОСОБА_5 не надано суду жодних доказів на підтвердження своєї фінансової спроможності виконати умови договору укладеного договору купівлі-продажу та наявності в неї дійсного наміру на укладення такого договору та придбання квартири для себе.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 225 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, є удаваним в частині покупця - ОСОБА_5 та відповідно до вимог ст. 74 СК України зазначена квартира підлягає визнанню об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2, з огляду на її придбання у період їх спільного проживання однією сім'єю.

Щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 та повернення квартири у власність ОСОБА_3 судом також вірно встановлено, що спірна квартира належала позивачу на праві особистої приватної власності починаючи з 2003 р. та була єдиним об'єктом нерухомого майна, зареєстрованим на його ім'я, що підтверджується матеріалами справи.

16.01.2015 р. між ОСОБА_5, яка діяла від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Кіріченко І.Є. від 24.10.2014 р. за реєстр. № 1546, з одного боку, та ОСОБА_2, з іншого боку, було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кіріченко І.Є.

За умовами цього договору ОСОБА_3 передає у власність, а ОСОБА_2 приймає у власність квартиру АДРЕСА_4, яка складається з чотирьох житлових кімнат, житловою площею 100,6 кв. м, загальною площею 132,1 кв. м, та сплачує її вартість за ціною та на умовах, встановлених цим договором.

Відповідно до п. 6 укладеного договору згідно зі звітом з оцінки майна, що є предметом цього договору, наданим ТОВ «Восток-Оценка» від 13.01.2015 р. вартість відчужуваного майна складає 763930 грн. Відповідно до п. 7 договору продаж було вчинено за 763930 грн.

За змістом довіреності на ім'я ОСОБА_5, на підставі якої нею було укладено оспорюваний договір купівлі-продажу від імені ОСОБА_3, їй було надано право розпорядження (продажу за ціну та на умовах на свій розсуд) квартирою АДРЕСА_4.

Видану довіреність було скасовано ОСОБА_3 03.06.2016 р.

Враховуючи загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність, закріплені ст. 3 ЦК України, а також сутність і правову природу відносин представництва, в яких представник завжди виступає в інтересах свого довірителя, суд вірно зазначив, що при здійсненні від імені довірителя права на розпорядження належним йому майном та визначенні представником на власний розсуд ціни продажу відповідного майна, така ціна в будь-якому разі має відповідати критеріям розумності, справедливості та інтересам довірителя.

Однак, згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи № 5875 від 31.01.2017 р., що міститься в матеріалах справи (а.с. 88-97, т. 3) ринкова вартість квартири, визначена станом на 13.01.2015 р., за адресою: АДРЕСА_4, складає 154 293 дол. США, або 2 432 873 грн., при цьому експертом зроблено висновок про те, що мало місце заниження більше ніж у три рази оцінки вартості квартири АДРЕСА_4, отриманої на підставі Звіту про оцінку майна, виконаного суб'єктом оціночної діяльності ТОВ «Восток-Оценка» 13.01.2015 р. Зазначений висновок також підтверджується Звітом про оцінку майна, виконаного тією ж самою організацією - суб'єктом оціночної діяльності ТОВ «Восток-Оценка» 16.01.2015 р. (а.с. 51-60, т. 3), згідно з яким вартість квартири за адресою: АДРЕСА_4, вже складає 2 369 740 грн.

Більш того, одразу ж, після набуття у власність зазначеної квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_2 виставила її у продаж, про що свідчать розміщені в мережі Інтернет оголошення про продаж за 300000 дол. США .

Відповідно до ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що укладення договору відчуження належної позивачу квартири відбулося на край невигідних для нього умовах з умисним нехтуванням його інтересів його представником. При цьому мало місце неналежне представництво інтересів позивача при укладенні цього договору, про що свідчить заниження ринкової вартості квартири більш ніж у три рази та неотримання ОСОБА_3 як продавцем зустрічної винагороди від покупця, тому, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кіріченко І.Є. 16.01.2015 р. підлягає визнанню недійсним із застосуванням наслідків, передбачених ст. 216 ЦК України у вигляді повернення квартири АДРЕСА_4 у власність ОСОБА_3

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що до кола спільно нажитого майна, яке підлягає поділу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, включаються нежитлове приміщення офісу-магазину, загальною площею 32,7 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_2, та квартира, загальною площею 77,5 кв.м, житловою площею 40,8 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі . Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Колегія суддів вважає, що районний суд, давши оцінку поясненням сторін по справі, свідків та на підставі сукупності зібраних по справі доказів, прийшов до правильного обґрунтованого та справедливого висновку, що твердження позивача є частково доведеними та підтвердженими, у зв'язку з чим підлягаючими частковому задоволенню.

Відповідно ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми ст..ст. 71-85 ЦК УРСР без подання відповідної заяви відповідачів, є неспроможними з огляду на те, що предметом позову є встановлення факту проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 01.01.2004 року по 03.05.2016 року, тобто після набрання чинності ЦК України та СК України , а також поділ спільного майна, набутого саме у зазначений період фактичних шлюбних відносин.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом вимог ст..256 ЦПК України щодо залишення заяви без розгляду, якщо вбачається спір про право, є необґрунтованими, оскільки норми зазначеної статті застосовується при розгляді справ в порядку окремого провадження.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом принципу одношлюбності, встановленого ст.. 25 СК України є безпідставними з огляду на те, що не стосуються предмету спору.

Посилання представника апелянта на рішення Соломянського районного суду м. Києва від 06.06.2017 року про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_23 з 01.05.2010 року є неспрожними з огляду на те, що надана копія вказаного рішення належним чином не завірена, відсутня відмітка про набрання чинності рішенням та вказане рішення було ухвалено після ухвалення оскаржуваного рішення суду.

Так, відповідно ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Отже, доводи апеляційної скарги є неспроможними, висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є правильним по суті, відповідає вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України, підстави для його скасування та ухвалення нового рішення відсутні.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2- відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 березня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання договору купівлі-продажу частково удаваним, поділ спільного сумісного майна подружжя та відшкодування моральної шкоди- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: С.М. Сегеда

Н.А. Кононенко