Справа № 357/1134/17 Головуючий у І інстанції Кошель Б. І.
Провадження № 22-ц/780/3034/17 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 47 19.07.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

19 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Фінагєєва В.О.,

за участю секретаря: Топольського В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 квітня 2017 року у справі за позовом Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,

у с т а н о в и л а:

У лютому 2017 року Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради звернулась в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що відповідачі не приділяють належної уваги вихованню, здоров'ю та розвитку дітей. З 26 лютого 2016 року до початку липня 2016 року діти перебували у КЗ КОР «Спеціалізований обласний будинок дитини м. Біла Церква» на підставі заяви їх матері, яка знаходилася на стаціонарному лікуванні в психоневродиспансері. Крім того, малолітня ОСОБА_3 з 17 червня 2015 року по 14 січня 2016 року перебувала в центрі соціально-психологічної реабілітації для дітей «Злагода». Відповідач має третю групу інвалідності (інвалід з дитинства), з діагнозом легка розумова відсталість знаходиться на обліку у психіатра. Після повернення дітей ОСОБА_2 стало відомо, що остання не піклується про їх фізичний та духовний розвиток; не надає необхідного харчування та медичного догляду; була втретє вагітною. У зв'язку з тим, що перебування дітей з матір'ю становило загрозу їх життю та здоров'ю, 4 листопада 2016 року за заявою відповідача вони були влаштовані у сім'ю патронатних вихователів, де перебувають і на даний час. При цьому відповідач ОСОБА_5, який є батьком малолітньої ОСОБА_3, вихованням дитини взагалі не займався і не цікавився її долею, матеріальної допомоги не надавав та свідомо ігнорував свої батьківські обов'язки.

Враховуючи наведене, позивач просив позбавити відповідачів батьківських прав щодо їх малолітніх дітей та стягнути аліменти з ОСОБА_2 у розмірі 1/3 частини усіх видів її заробітку (доходу) щомісяця на утримання двох дітей, а з ОСОБА_5 у розмірі по 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісяця на утримання ОСОБА_3, та передати дітей органу опіки та піклування для подальшого їх влаштування.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 квітня 2017 року позов задоволено.

Позбавлено батьківських прав ОСОБА_2 та ОСОБА_5 щодо їх малолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позбавлено батьківських прав ОСОБА_2 щодо її малолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1/3 частини з усіх видів її заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 1 лютого 2017 року і до досягнення дітьми повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_5 аліменти на утримання дитини: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 1 лютого 2017 року і до досягнення дитиною повноліття.

Передано малолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, органу опіки та піклування для подальшого їх влаштування.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі відповідач зазначила, що вона є багатодітна мати, яка проживає разом зі своїм батьком та виховує трьох малолітніх дітей, про яких піклується на належному рівні, дарує їм любов і материнську ласку. Перебування дітей в спеціалізованих закладах було зумовлене її стаціонарним лікуванням в психоневродиспансері і доказів невиконання батьківських обов'язків позивачем не надано. Вважає, що її діагноз та перебування на обліку у психіатра не впливає на можливість виховання дітей, а подана до суду заява про часткове визнання позову була написана під тиском працівників служби у справах дітей, її зміст не відповідає справжній волі та бажанню бути разом з дітьми.

Отже, враховуючи зміст апеляційної скарги та вимоги ст. 303 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає перегляду в апеляційному порядку лише в частині позовних вимог до ОСОБА_2 щодо позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_5 є батьками малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_2 також є матір'ю малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

З матеріалів справи вбачається, що з 26 лютого 2016 року до початку липня 2016 року діти перебували у КЗ КОР «Спеціалізований обласний будинок дитини м. Біла Церква» на підставі заяви їх матері, яка з 26 лютого 2016 року по 11 березня 2016 року знаходилася на стаціонарному лікуванні в психоневродиспансері. Крім того, малолітня ОСОБА_3 з 17 червня 2015 року по 14 січня 2016 року перебувала в центрі соціально-психологічної реабілітації для дітей «Злагода».

4 листопада 2016 року за заявою ОСОБА_2 її діти були влаштовані у сім'ю патронатних вихователів, де перебувають і на даний час.

Встановлено, що ОСОБА_2 проживає по АДРЕСА_1 разом зі своїм батьком ОСОБА_6 та виховує малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4. Вона отримує державну соціальну допомогу в розмірі 1 900 грн. та пенсію 1 200 грн., має третю групу інвалідності довічно (інвалід з дитинства), з діагнозом легка розумова відсталість з 2015 року знаходиться на обліку у психіатра, під наглядом лікаря-нарколога не перебуває, їй протипоказана робота зі значним психонервовим та фізичним навантаженням, однак може працювати з неповним робочим днем.

25 січня 2017 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Білоцерківської міської ради Київської області було розглянуто питання про можливість повернення дітей матері та прийнято рішення про доцільність продовження терміну перебування дітей у сім'ї патронатних вихователів та про доцільність клопотання перед судом про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав у зв'язку з тим, що повернення дітей матері становитиме загрозу їх життю та здоров'ю.

Відповідно до висновку виконавчого комітету Білоцерківського міської ради Киїської області від 31 січня 2017 року № 353/1-7 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо її малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 й відповідність його інтересам дітей, остання не здатна належним чином виконувати свої батьківські обов'язки по вихованню дітей, як це передбачено в усіх вітчизняних та міжнародних документах з питань захисту прав дитини, а тому орган опіки та піклування міської ради вважає доцільним позбавити відповідача батьківських прав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив із наявності підстав, передбачених ст. ст. 164, 166 СК України, для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно її малолітніх дітей та стягнення аліментів.

Проте колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років.

За змістом ст. ст. 151, 163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, зокрема, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

В абз. 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Разом з тим, в п. 15 указаної постанови Пленуму зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін..), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Для встановлення таких обставин суду потрібно ретельно перевіряти докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, обов'язково здійснювати необхідні дії для залучення відповідача у справі та з'ясування його позиції й обґрунтувань.

Згідно з принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків (абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3).

Заперечуючи проти позбавлення її батьківських прав, ОСОБА_2 зазначила, що вона виховує трьох малолітніх дітей, які живуть хоч не в розкоші, однак забезпеченні усім необхідним (одягом, їжею, іграшками), вона дарує їм любов і материнську ласку. Перебування дітей в спеціалізованих закладах було зумовлене її стаціонарним лікуванням в психоневродиспансері під час вагітності, тобто на період лікування вона попіклувалася про дітей. ЇЇ діагноз та встановлена група інвалідності не заважають виховувати дітей, про що свідчать відповідні довідки.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд не врахував, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Даних про обставини, які б свідчили про винну поведінку відповідача щодо дітей, або даних про те, що до відповідача раніше застосовувались попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, матеріали справа не містять.

Ураховуючи вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належність та допустимість доказів закріплено у ст. ст. 58, 59 ЦПК України.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно її малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є крайнім заходом, що в даному випадку є недоречним, оскільки матеріали справи не містять переконливих доказів, які б давали підстави характеризувати відповідача з негативної сторони або її подальше небажання виконувати батьківські обов'язки.

З цих же підстав колегія суддів не погоджується з висновком від 31 січня 2017 року № 353/1-7 про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача і з врахуванням того, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ст. 212 ЦПК України), вважає його недостатньо обґрунтованим та таким, що суперечить інтересам дітей (ч. 6 ст. 19 СК України). За таких обставин, рішення суду першої інстанції про задоволення позову в частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 та покладення на неї аліментного зобов'язання не відповідає матеріалам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права і відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, ч. 1 п. 2 ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 квітня 2017 року в частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо її малолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та малолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання дітей скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову, в іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

В.О. Фінагєєв