Справа № 139/712/17
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2017 року Мурованокуриловецький районний суд Вінницької області в складі: головуючої - судді Тучинської Н.В. з участю: позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача - адвоката Левицького О.І.,

та секретаря судового засідання Хонькович Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна, що є спільною власністю подружжя з відступленням від рівності часток, -

в с т а н о в и в:

Сторони з 23 лютого 2008 року до 04 травня 2017 року перебували в зареєстрованому шлюбі. У спільному шлюбі колишнє подружжя має малолітню дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Під час шлюбу 23 липня 2012 року сторони придбали житловий будинок по АДРЕСА_1, право власності на який зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2.

У зв'язку з припиненням шлюбу та погіршенням стосунків між сторонами, посилаючись на протиправну поведінку відповідача щодо неї та їх спільної доньки, ОСОБА_1 16 серпня 2017 року звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати придбаний у шлюбі будинок спільною сумісною власністю та розділити його, визнавши за нею право власності на 70% житлового будинку , а за ОСОБА_2 - 30%.

В судовому засіданні позивач поданий нею позов підтримала і суду пояснила: Під час її шлюбу з відповідачем у 2012 році за 5,5 тисяч доларів США було придбано будинок по АДРЕСА_1. На купівлю будинку 1600 доларів США подарували родичі ОСОБА_2, а решту суми вони позичили, а потім повертали. Вважає, що, оскільки з нею проживає їх спільна дочка, а також враховуючи, що велика частина зароблених ОСОБА_2 грошей ішла на повернення боргів за розбитий ОСОБА_2 чужий автомобіль, на пиятику ОСОБА_2, а також на його лікування від алкогольної залежності, вона має право на виділення їй більшої частини будинку, зокрема, 70 його відсотків.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав, суду пояснив: Дійсно, після того, як брати вигнали його з дружиною з батьківського будинку і вони вимушені були винаймати житло, за пропозицією його рідної тітки ОСОБА_5 родичі і знайомі позичили їм гроші, і вони за 5,5 тисяч доларів США купили будинок по АДРЕСА_1. При цьому, 1600 доларів США його родичі їм подарували, а решту позичених грошей вони повернули. На той період і пізніше він заробляв гроші ремонтами автомобілів, хоча офіційно не був працевлаштований. У 2013 році він оформляв кілька кредитів понад 20 тисяч доларів, половина з яких була використана на ремонт будинку. У цьому році стосунки між подружжям погіршилися аж до припинення шлюбу, позивач три місяці не допускала його до будинку, спекулює дитиною, провокує сварки і т.п. Вважає, що будинок має бути розділений пополам.

За клопотанням позивача суд заслухав свідків ОСОБА_6 - рідного брата ОСОБА_1 та ОСОБА_7 - сусідку.

ОСОБА_6 суду пояснив, що дуже часто гостював у подружжя ОСОБА_2 на початку, коли вони переселилися у придбаний будинок. Він особисто та їх родичі допомагали сім'ї і грішми, і продуктами харчування, і фізичною допомогою. Заявив, що ОСОБА_2 зловживав спиртними напоями, а також, що він мало приділяє уваги своїй дочці, і що дитина більше прихильна до нього, а ніж до батька.

Свідок ОСОБА_7 пояснила, останніх чотири роки її сім'я тісно подружилася із сім'єю ОСОБА_2, вона працює з позивачем, їх діти одного віку, часто гостювали один в одного. Зі слів сторін у справі знає, що грішми на купівлю будинку і його ремонт їм допомогли родичі, що вони брали кредит. Знає, що ОСОБА_2 розбив чужу машину. Працювали в сім'ї ОСОБА_2, як і в кожній сім'ї: дружина більше по господарству, по кухні, по городу, з дитиною, а чоловік - дбає про заготівлю дров, про ремонт і т.п. Зі слів ОСОБА_1 відомо, що ОСОБА_2 зловживав спиртними напоями, хоча вона ніколи не бачила і не чула, щоб він дебоширив чи шкодив майно.

За клопотанням відповідача судом було допитано як свідків його рідних тіток ОСОБА_5 і ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13.

Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що після того, як молоде подружжя ОСОБА_2 вигнали з батьківської хати, саме вона запропонувала родичам допомогти ОСОБА_2 грішми та купити будинок. Вона шукала вигідні пропозиції, допомагала молодим зібрати гроші (міняла на долари за вигідним курсом). Ствердила, що вона, її брат і їх тітка подарували 1600 доларів США.

Свідки ОСОБА_10 ОСОБА_9, ОСОБА_8 заявили, що зі слів ОСОБА_5 і колишнього подружжя ОСОБА_2 їм відомо, що останнім зі сторони родини ОСОБА_2 було подаровано на придбання будинку 1600 доларів США.

Свідок ОСОБА_11 пояснив, що його мати була попереднім власником житлового будинку по АДРЕСА_1. Після оформлення купівлі-продажу він отримав від ОСОБА_5 5,5 тисяч доларів США, хоча присутніми були і ОСОБА_2., і ОСОБА_1

Свідок ОСОБА_12 - близький друг ОСОБА_2 пояснив, що на купівлю будинку він позичив ОСОБА_2 спочатку 600 доларів США, а потім ще 200. 600 доларів ОСОБА_2 частинами повернув, а 200 ще винен, але він планує, що той відробить їх ремонтом автомобіля.

Свідок ОСОБА_13 пояснив, що 04 червня 2009 року він купив у ОСОБА_2 за 10 тисяч гривень автомобіль ВАЗ-21011.

Розглянувши справу в судовому засіданні, дослідивши та оцінивши подані сторонами докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що, з урахуванням норм чинного законодавства та актів міжнародного права, позовна вимога ОСОБА_1 є такою, що підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного:

Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 19 квітня 2017 року (а.с. 9-11) доведено, що сторони з 23 лютого 2008 року до 04 травня 2017 року перебували в зареєстрованому шлюбі і мають спільну малолітню дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8).

Нормами чинного сімейного законодавства, зокрема, ст. 60 СК України, визначено, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо не доведено протилежне.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-612цс15, норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої стаття 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування ст. 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 23 липня 2012 року (а.с. 13-14) та витягу про державну реєстрацію прав КУ «Могилів-Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» від 23 липня 2012 року (а.с. 15), технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок (а.с. 55-58) вбачається, що під час шлюбу сторони у справі придбали житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1, 100% права власності на який було зареєстровано за ОСОБА_2.

Ці обставини доведені належними доказами і сторонами не оспорюється.

Таким чином, житловий будинок по АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

В цій частині ОСОБА_2 визнав позов, про що зазначив у запереченнях (а.с. 91-93) та в судових дебатах.

Таке визнання позовних вимог не суперечить закону, не порушує будь-чиї права чи законні інтереси, а тому має бути прийняте судом з ухваленням рішення про задоволення цієї частини позовної вимоги ОСОБА_1

Обґрунтовуючи вимогу про розподіл спільного сумісного майна подружжя з відступленням від рівності часток, позивач посилається на несплату відповідачем аліментів та його протиправну поведінку щодо неї та їх спільної малолітньої дочки.

На ствердження таких фактів позивач подала до суду:

-довідку Мурованокуриловецького районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Вінницькій області № 394 від 19 липня 2017 року (а.с. 12), відповідно до якої ОСОБА_1 не отримувала аліментів від ОСОБА_2 за виконавчим листом, виданим 19 червня 2017 року, а також

-матеріали Мурованокуриловецького ВП Могилів-Подільського ВП ГУНП у Вінницькій області (а.с. 16-23) щодо розгляду її заяви від 10 липня 2017 року з прийнятим рішенням про припинення розгляду заяви у зв'язку з відсутністю ознак будь-якого кримінального правопорушення.

Відповідач заперечував вказані факти і надав суду довідку Мурованокуриловецького районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Вінницькій області № 3982 від 29 вересня 2017 року (а.с. 159) та копії квитанції (а.с. 160), відповідно до яких станом на 01 жовтня 2017 року у ОСОБА_2 відсутня заборгованість по аліментах. Крім того, ОСОБА_2 надав суду докази його звернень до правоохоронних органів та органу місцевого самоврядування про протиправну і провокативну поведінку ОСОБА_1 за квітень-серпень 2017 року (а.с. 94-99), в тому числі витяг з ЄРДР (а.с. 95) про реєстрацію кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_1 щодо ОСОБА_2

Крім того, допитана за клопотанням позивача як свідок їх сусідка ОСОБА_7 заперечила обставину, що сторони налаштовують дитину один проти одного і, що ОСОБА_2 псує чи руйнує майно. А свідок відповідача - його близький друг ОСОБА_12 ствердив, що чув, як ОСОБА_1 по телефону погрожувала ОСОБА_2 «стерти його в порошок».

У судовому засіданні сторона позивача стверджувала, що кредити, отримані відповідачем у жовтні 2013 року (а.с. 132-136), були спрямовані не на користь сім'ї, а для погашення боргу за пошкоджений з вини відповідача чужий автомобіль. Відповідач не заперечував факт пошкодження чужого автомобіля і факт відшкодування за таке пошкодження, однак, заявив, що майже половина з отриманого кредиту була використана на ремонт будинку. Крім того, як вбачається заяви на видачу кредиту в сумі 16 тисяч гривень (а.с. 133), його ОСОБА_2 отримував для оплати товарів і послуг. Інших доказів, ніж визнання обставини відповідачем, суду не надано.

Обставину, що відповідач, не будучи офіційно працевлаштованим, постійно займався ремонтом автомобілів, ствердили суду свідки ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_12, ОСОБА_14, а також не заперечувала сама позивач.

При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування).

Таким чином, Сімейний кодекс України передбачає дві можливі підстави для такого відступлення: - наявність обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один з подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї (ч. 2 ст. 70 СК України); - наявність дитини (дітей), а також непрацездатних повнолітніх сина, дочки, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатні для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ч. 3 ст. 70 СК України).

Оскільки, суду не надано докази, що ОСОБА_2 не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, знищив чи пошкодив майно сім'ї, звертав його не на користь сім'ї, а також з врахуванням прямої вказівки закону, що частка в праві на майно того з подружжя, з яким залишається дитина, може бути збільшена лише у разі, якщо недостатнім є розмір аліментів, які вони одержують, суд не має законних підстав для розподілу спільного сумісного майна - житлового будинку - таким чином, щоб збільшити частку позивача і, відповідно, зменшити частку відповідача.

Одночасно, суд не погоджується з позицією представника відповідача про необхідність поділу будинку у частках: ОСОБА_1 - 22/100, а ОСОБА_2 - 78/100 (а.с. 91-93).

По-перше, твердження представника відповідача про те, що 53% вартості житлового будинку оплатили родичі ОСОБА_2, а також використано кошти з продажу його особистого автомобіля ВАЗ-21011, а тому ця частка будинку є особистою власністю відповідача, не ґрунтується на законі та спростовується здобутими в судовому засіданні доказами.

Так, свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що вона, її брат і їх тітка на купівлю будинку колишньому подружжю ОСОБА_2 подарували 1600 доларів США. Цей факт не спростовано відповідачем.

Позивач не заперечувала, що ще до укладення їх шлюбу батьки подарували ОСОБА_2 автомобіль і він був його особистою власністю. Однак, після його продажу під час шлюбу, вони доклали майже таку саму суму, яку виручили з продажу, і купили інший автомобіль, а пізніше - продали і той автомобіль, аби розрахуватися з боргами, які мали після купівлі будинку.

По-друге, така позиція представника відповідача не узгоджується із позицією самого відповідача. Зокрема, в судових дебатах ОСОБА_2 просив виділити кожному з подружжю половину будинку.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Відповідно до ст. 5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Враховуючи ці положення і положення статей 69, 70 СК України та статті 372 ЦК України про право на поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності, та принцип рівності часток при поділі спільного майна подружжя, суд дійшов висновку, що будинок в АДРЕСА_1 підлягає поділу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, з визнанням за кожним з них права власності на 1/2 частину спірного будинку.

Позовні вимоги щодо відступлення від засад рівності часток подружжя не підлягають задоволенню, оскільки не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Позивач не довела, в цій частині, тих обставин на які посилалася як на підставу позовних вимог, не надала докази в обґрунтування позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України).

При зверненні до суду позивач сплатила 662 гривні 90 копійок судового збору (а.с. 1), що відповідало ціні позову 66290 гривень, або 70% вартості спірного житлового будинку.

Відповідно до звіту про незалежну оцінку вартості майна (а.с. 43), складеного 03 серпня 2017 року, ринкова вартість житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 становить 94700 гривень.

Враховуючи, що суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1, зокрема, про визнання за нею права власності на 50% спірного житлового будинку, відшкодуванню підлягають судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 473 гривні 50 копійок (94700 х 50% : 100 = 473,5).

Керуючись ст.ст. 325, 368, 370, 372 ЦК України, статтями 57, 60, 61, 63, 65, 68,69, 70, 71 СК України, ст.ст. 10, 60, 88, 212, 213, 215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Житловий будинок АДРЕСА_1 визнати об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1.

В іншій частині позову про розподіл майна з відступленням від рівності часток ОСОБА_1 відмовити у зв'язку з недоведеністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 473 (чотириста сімдесят три) гривні 50 копійок.

Рішення може бути оскаржено сторонами в апеляційному порядку до апеляційного суду Вінницької області через Мурованокуриловецький районний суд шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя:______________________