Справа № 591/1660/17
Провадження № 2-о/591/96/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2017 року м. Суми

Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого судді Шелєхової Г.В.

при секретарі Бондар С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми справу за заявою ОСОБА_1 , яка ді/ від власного імені та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , заінтересована особа: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення, -

ВСТАНОВИВ:

Заявник свої вимоги мотивує тим, що вона була призвана на військову службу та працювала фельдшером у Донецькому прикордонному загоні, з місцем дислокування м. Амвросіївка. Зазначила, що збройна агресія Російської Федерації проти України почалась у лютому-березні 2014 року.

Не витримавши психологічного напруження, ОСОБА_1 разом з неповнолітнім сином була вимушена залишити м. Амвросіївка та переїхати до міста Суми.

В результаті збройної агресії Російської Федерації, наслідком якої стала окупація частини території Донецької області, Україна, позивач та її син втратили можливість проживати в рідному місті у власному житлі, припинили спілкування з родиною та змушені були залишити всі матеріальні цінності за місцем свого проживання.

Вважає, що через окупацію частини Донецької області Російською Федерацією, вони фактично були позбавлені не лише рідного дому, матеріального забезпечення, а й звичного середовища існування, вільного спілкування з рідними, друзями.

Перебуваючи в м. Суми, ОСОБА_1 отримала довідку, якою підтверджено факт її з сином прибуття до даного населеного пункту на вимушене тимчасове проживання.

Зважаючи на те, що в отриманій ним довідці Управління соціального захисту населення Сумської міської ради, посвідчується лише факт його вимушеного переселення з м. Амвросіївка до м. Суми, Сумської області, і не встановлено причини такого переселення, заявник вважає за необхідне звернутися до суду для встановлення факту вимушеного переселення внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації. Метою встановлення такого факту є визначення статусу заявника як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права.

Іншого порядку встановлення такого юридичного факту чинним законодавством України не передбачено, а тому просить суд встановити юридичний факт, що вимушене переселення позивача разом з неповнолітньою дитиною 30 жовтня 2015 року з окупованої території м. Амвросіївка, Амвросіївського району, Донецької області відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російської Федерації частини території Луганської області.

В судове засідання сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи сповіщені.

Представник позивача подав писмьову заяву про розгляд справи у його відсутність та підтримання позовних вимог.

Суд, дослідивши подані суду докази, вважає, що заява обґрунтована і підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 1998 року по 2010 рік працювала в пологовому відділенні Амвросіївської районної лікарні.

22 квітня 2010 року була звільнена у зв`язку з призовом на військову службу. Працювала фельдшером у Донецькому прикордонному загоні, з місцем дислокування м. Амвросіївка.

Позивач перебуває у шлюбі, має двох дітей: доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 , в якій до 1 жовтня 2014 року вона проживала разом з родиною.

В жовтні 2015 року ОСОБА_1 разом з неповнолітнім сином ОСОБА_4 була вимушена переміститися з місця постійного проживання на тимчасово окупованій території Донецької області м. Амвросіївка до Сумської област до АДРЕСА_2 .

Статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ визначено, що збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з дій, зазначених в даній статті Закону, серед яких значиться вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України.

Відповідно до постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків».

З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування на території України Чорноморського флоту Російської Федерації від 28.05.1997 року, для блокування українських військових частин.

Разом з тим, з заяви Верховної Ради України слідує, що 27 лютого 2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради Міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас, відбулось створення і озброєння регулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходились кораблі Військово-Морських Сил України. В подальшому лідер партії «Русское единство» проголосив себе головою Ради Міністрів Автономної Республіки Крим та закликав президента Російської Федерації «забезпечити мир і спокій в Криму». У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації, звернувся до Ради Федерацій Російської Федерації, яка своєю постановою від 01 березня 2014 року, надала згоду на використання на території України Збройних Сил Російської Федерації. Як наслідок це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід`ємної частини України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.

Нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної Республіки Крим 16 березня 2014 року провела референдум про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської Федерації, однак результати референдуму не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації, що підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27 березня 2014 року «Територіальна цілісність України».

17 березня 2014 року Верховна Рада Автономної Республіки Крим, розпущена постановою Верховної Ради України, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою. 18 березня 2014 року самозвані представники Верховної Ради Автономної Республіки Крим підписали з президентом Російської Федерації Володимиром Путіним «Договір про прийняття до Російської Федерації Республіки Крим і створення у складі Російської Федерації нових суб`єктів».

21 березня 2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон «О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя».

Згідно ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VІІ від 15.04.2014 року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» від 15.09.2015 року №685-VІІІ Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року.

Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року).

Протягом травня 2014 року самозвані лідери «ДНР» та «ЛНР», серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб організували проведення фіктивних референдумів про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації батальйон «Восток», а також були задіяні такі озброєні групи найманців як «Русский сектор» та «Оплот». За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаків Повітряних сил Збройних Сил України.

11 травня 2014 року на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки». Однак, такий референдум, як і проголошені утворення, а саме «Луганська Народна Республіка» та «Донецька Народна Республіка» не були визнані міжнародною спільнотою про що свідчать наступні, досліджені в суді докази.

Так, Міністерство закордонних справ Великобританії назвало прикрим факт проведення референдуму 11 травня на Донбасі.

Прес-секретар Держдепартаменту США Джен Псакі заявила, що США не визнають результати референдуму про незалежність «Донецької народної республіки».

Прес-секретар Верховного представника ЄС із закордонних справ ОСОБА_5 заявила, що «так звані референдуми у Донецькій і Луганській областях нелегітимні, і ми не визнаємо їх результатів. Ті, хто організував ці референдуми, не володіють демократичної легітимністю».

Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької області, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації.

На підтвердження цього заявником були наведені наступні докази по справі.

За повідомленням прес-центру Служби безпеки України від 15 липня 2014 року, у Маріуполі співробітники СБУ затримали громадянина Російської Федерації ОСОБА_6 , який намагався втекти з міста та залишити територію України. Зі слів затриманого, напркінці червня він прибув до м. Донецьк з м. Ростов-на-Дону РФ щоб «заробити» гроші, йому обіцяли 1000 доларів США кожного місяця за участь у бойових діях на боці проросійських бойовиків проти українських військових. При затриманні у росіянина вилучено гранату з запалом , штик-ніж, карти з місцевістю Донецької та Луганської областекй та паспорт громадянина РФ з московською пропискою (а.с.50).

23 серпня 2014 року почалися масові вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, 76-ї та 98-ї дивізій повітрянодесантних військ Збройних Сил Російської Федерації. Задіяння регулярних Збройних Сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: "За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)".

Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, прийнято Постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до «запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

В абзаці 2 постанови Верховної Ради України про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» №145-VІІІ від 04.02.2015 року зазначено, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків - терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки».

Також постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року №129-VIII законодавчий орган України затвердив звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЕ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.

Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Так, 15 січня 2015 року Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: «Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібер-війни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права і створюють серйозний виклик для безпекової ситуації в Європі; наголошує, що немає жодних підстав для застосування військової сили в Європі з так званих історичних та безпекових міркувань чи задля захисту своїх «співвітчизників, що проживають за кордоном"; закликає Москву припинити ескалацію ситуації, негайно зупинити потік зброї, найманців і військ на підтримку сепаратистських збройних формувань і використати свій вплив на сепаратистів, щоб переконати їх брати участь у політичному процесі» .

Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи від 25 червня 2015 року визнає, що конфлікт на території України є агресією зі сторони Російської Федерації(а.с. 94-97).

Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території Донецької області України.

При вирішенні даної справи суд виходить з того, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території Луганської області, Україна є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписами ч. 2 ст. 61 ЦПК України.

Крім визнання окупації Російською Федерацією частини території Донецької області, Україна, міжнародною спільнотою та національним законодавством, суд вважає, що на таку вказують також джерела міжнародно-правового регулювання режиму окупації, а саме Гаазька конвенція про закони і звичаї сухопутної війни 1907 року, IV Женевська конвенція про захист цивільного населення під час війни 1949 року і деякі положення Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів 1977 року.

Існуючі правові норми, що визначають режим окупації, переважно засновані на положенні ст. 42 Гаазької конвенції 1907 року: «Територія вважається зайнятою, якщо вона дійсно знаходиться під владою ворожої армії». Згідно з цією ж ст. 42 Гаазької конвенції 1907 року, територія, до якої застосовано право окупації, повинна «дійсно перебувати під владою ворожої армії», причому «зайняття поширюється лише на ті області, де ця влада встановлена і в змозі проявляти свою діяльність».

Тобто поняття окупації може бути застосоване до територій, зайнятих країною агресором, якщо наявний її фактичний ефективний контроль окупованих територій. Стан окупації послідовно визначається на основі фактів.

З аналізу норм вказаних конвенцій можна підсумувати наступні ознаки ефективного контролю, а саме: достатня присутність військ держави окупанта; держава окупант здійснює свою владу над окупованою владою, яка втратила здатність до громадських функцій; ворожі сили здалися, були переможені чи відступили; над територією була встановлена тимчасова адміністрація; держава окупант видає укази громадянському населенню та контролює їх виконання.

Здійснення Російською Федерацією ефективного контролю частини території України, а саме частини Донецької і Луганської області, з усіма його ознаками підтверджується в сукупності наступними доказами.

В статті «Війська РФ наступають по лінії Амвросіївка-Іловайськ», яка була опублікована на Інтернет-порталі «ЛІГА.net» 29 серпня 2014 року зазначено, що російські війська в тісній взаємодії з проросійськими бойовиками продовжують активні дії по двох основних напрямках - в районі Новоазовська та по лінії Амвросіївка-Іловайськ. Була підтверджена інформація про присутність на Донбасі З БТГ (батальйонна тактична група) і двох танкових батальйонів росіян (максимальна оцінка при цьому - 5 БТГ і 3 танкових батальйону) та від 8 до 10 диверсійно-розвідувальних груп російського спецназу. За напрямом Амвросіївка-Іловайськ російські війська спільно з проросійськими бойовиками прагнуть не просто забезпечити розширення коридору від «ДНР» до кордону з Російської Федерації, а взяти під контроль всю дану територію, з`єднавши її з районами, контрольованими «ЛНР» (а.с.98)

На сторінках Інтернет-сайту «Радіо Свобода» міститься стаття «Порошенко: сталося введення в Україну російських військ» від 28 серпня 2014 року. Виходячи з її змісту, Президент України ОСОБА_7 визнав факт перебування на території України російських військ. У своєму відеозверненні Президент України зазначив, що вторгнення відбулось в районі Амвросіївки та Старобешево на півдні Донецької області (а.с.99).

Згідно з постановою Ради міністрів «ДНР» «Про судову систему» № 40-2 від 22.10.2014 року, Рада міністрів «ДНР» постановила затвердити тимчасове положення про судову систему та створити на території «ДНР» суди загальної юрисдикції. Дане рішення було прийняте у зв`язку з укріпленням законності та правопорядку в «ДНР» (а.с.100).

Із змісту статті «В ДНР создали «Национальный банк» від 08.10.2014 року, яка иіститься на сторінках Інтернет-порталу «Вести», вбачається, що за словами прем`єр-міністра самопроголошеної «Донецької народної республіки» О. Захарченка був створений «Національний банк ДНР" та затверджені принципи його роботи. За словами Захарченка, в |ДНР» буде мультивалютна зона, де будуть використовуватись як гривні, так і російські рублі (а.с.101).

В статті «Иловайский котел: как это было», яку опублікувало Інтернет-видання «bigmir)net» зазначено, що іловайський котел став однією з найстрашніших битв для іаїнської армії у війні на Донбасі. Україна втратила 366 бійців, 429 отримали поранення ;ного ступеня важкості. Начальник ОСОБА_8 заявив, що причиною поразки під Іловайськом стали дії російської армії. Це був вихід українських військ з оточення під певні гарантії російської сторони, а значить, що сторона, яка ці гарантії давала, повинна нести відповідальність перед міжнародним військовим трибуналом. Тим часом військова прокуратура, яка веде офіційне розслідування подій в Іловайську, заявила, що головною причиною поразки українських військ стала участь в операції регулярних сил російської армії (а.с.102-109)

На Інтернет-сайті «Гордон» 01 травня 2014 року була опублікована стаття «СМИ: Сепаратисты захватали мэрию Амвросиевки в Донецкой области», в якій повідомляється про захоплення Амвросієвської міської ради проросійськими бойовиками. Близько ЗО людей з автоматами на 6 автомобілях приїхали ЗО квітня 2014 року в місто Амвросіївка в Донецькій області. Вони увірвалися в місцевий міськрада, виламавши двері, і встановили на будівлі прапор так званої «Донецької народної республіки» (а.с.110).

07 липня 2015 року главою «ДНР» А.В. Захарченком був підписаний закон «Об образовании» № 55-НС, який врегульовує суспільні відносини учасників освітнього процесу, що виникають у зв`язку з реалізацією конституційного права на освіту, забезпеченням державних гарантій прав і свобод людини в сфері освіти. Закон встановлює правові, організаційні та економічні основи освіти в «ДНР», основні принципи державної політики «ДНР» в сфері освіти, загальні правила функціонування системи освіти і здійснення освітньої діяльності, визначає правове становище учасників відносин у сфері освіти (а.с.30).

Аналізуючи наведені докази в їх сукупності, суд вважає вірним твердження заявника, що Російська Федерація здійснює ефективний контроль частини Луганської та Донецької області, Україна, що, в свою чергу, дає підстави вважати частину Луганської та Донецької області окупованою Російською Федерацією.

Відповідно до Женевської конвенції 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту (чинна для Росії з 10.05.1954 року в порядку правонаступництва міжнародних договорів колишнього СРСР), то її положення застосовуються до всього цивільного населення держав, що беруть участь у конфлікті, тобто не лише до іноземних громадян, що перебувають на території однієї з воюючих держав, а й до громадян цих держав, а також до цивільного населення окупованих територій.

У ст. 2 IV Женевської конвенції 1949 року зазначено, що Конвенція буде застосовуватися у всіх випадках окупації всієї або частини території Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не зустріне жодного збройного опору.

Згідно зі ст. 43 IV Гаазької конвенції 1907 року, супротивник, що зайняв територію, зобов`язаний вжити всіх залежних від нього заходів для того, щоб наскільки це можливо відновити і забезпечити громадський порядок та суспільне життя, і при цьому він повинен поважати існуючий в країні закон. Положення вищезазначеної Конвенції передбачають розв`язання конкретних питань, таких, як: створення безпечних зон, захист поранених і хворих, а також лікарень і медичного персоналу, доставка медикаментів, спеціальні заходи по захисту дітей та налагодження зв`язків між членами розлучених сімей.

За правилом ст. 3 IV Женевської конвенції 1949 року з особами, які не беруть активної участі в бойових діях, у тому числі з особами зі складу збройних сил, що склали зброю, а також із тими, хто hors de combat (той, що вийшов з ладу (фр.)) унаслідок хвороби, поранення, затримання чи з будь-якої іншої причини, поводяться гуманно, без будь-якої ворожої дискримінації, причиною якої слугують раса, колір шкіри, релігія чи вірування, стать, походження чи майновий стан чи будь-які інші подібні критерії.

Із цією метою є забороненими й залишатимуться забороненими будь-коли та будь-де такі діяння стосовно зазначених вище осіб: а) насилля над життям й особистістю, зокрема всі види вбивств, завдання каліцтва, жорстоке поводження й тортури; b) захоплення заручників; с) наруга над людською гідністю, зокрема образливе та принизливе поводження; d) засудження та застосування покарання без попереднього судового рішення, винесеного судом, який створено належним чином і який надає судові гарантії, визнані цивілізованими народами як необхідні.

Згідно ст. 27 згаданої Конвенції особи, що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин, на особисту повагу, повагу до своєї честі, права на сім`ю, їхніх релігійних переконань та обрядів, звичок та звичаїв. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства чи залякування, від образ та цікавості натовпу.

Однак всупереч норм вказаної Конвенції, Російська Федерація неодноразово порушувала права громадян України, тобто цивільного населення, передбачені та гарантовані Женевською конвенцією 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 pоку, як право на життя, право на свободу повагу до честі і гідності, право не бути підданим катуванням, право не перебувати в рабстві або підневільному стані, право на свободу і особисту недоторканість, право на справедливий суд, право не бути покараним без закону, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Така позиція закріплена і в Постанові Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків».

Зокрема, аналіз інформації, що міститься в Інтернет-виданнях, яку наводить заявник, вказує на наявність конкретних фактів порушення вищезазначених гарантованих прав цивільного населення з боку Російської Федерації.

принизливе поводження; d) засудження та застосування покарання без попереднього судового рішення, винесеного судом, який створено належним чином і який надає судові гарантії, визнані цивілізованими народами як необхідні.

Згідно ст. 27 згаданої Конвенції Особи, що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин, на особисту повагу, повагу до своєї честі, права на сім`ю, їхніх релігійних переконань та обрядів, звичок та звичаїв. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства чи залякування, від образ та цікавості натовпу.

Однак всупереч норм вказаної Конвенції, Російська Федерація неодноразово порушувала такі права громадян України, передбачені та гарантовані Женевською і конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту як право на життя, право на свободу повагу до честі і гідності, право не бути підданим катуванням, нраво не перебувати в рабстві або підневільному стані, право на свободу і особисту недоторканість, право на справедливий суд, право не бути покараним без закону, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Така позиція закріплена і в постанові Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків".

Про наявність цих порушень свідчить аналіз наступної інформації.

Виходячи зі змісту статті «В Амвросіївці бойовики розстріляли український прапор (відео)», опублікованій на Інтернет-сайті інформаційного агентства «Сегодня.uа» від 15 вересня 2014 року вбачається, що у прикордонному місті Амвросіївка Донецької області проросійські бойовики буквально розстріляли український прапор на стеллі, що на в`їзді в місто, передає «5 канал». На відеозапису видно, як проросійські бойовики зайняли бойові позиції на автомобільній дорозі та застосовують вогнепальну зброю (а.с.113).

Згідно статті «В Амвросіївці бунтують проти ДНР» інформаційного агентства «Новий Погляд» від 19 листопада 2014 року, місцеве населення окупованої Амвросіївки, що на Донеччині, днями зібралося на мітинг проти представників так званої «ДНР», які не сплачують їм обіцяних соціальних виплат, зокрема пенсій. До мітингарів вийшов так званий «мер» Амвросіївки та «комендант» міста на прізвисько " ОСОБА_9 ". Він грубо і зухвало пояснив, що влада «ДНР» ніяких пенсій та соціальних виплат нікому не призначала. Сказали: хто хоче отримувати гроші, хай іде до «нацистів» (а.с. 114)

Згідно статті «Амвросіївка після нічного бою (відео)», яка була опублікована на Інтернет-сайті інформаційного агентства «segodnya.ua» від 14 липня 2014 року, місто зазнало значних руйнувань. На відеозапису видно, що внаслідок обстрілу були пошкоджені будинки і всіяні битим склом тротуари. Проросійські бойовики продовжують залякувати місцеве населення, займаються мародерством (а.с.118).

На сторінках Інтернет-видання «Новое Время» міститься стаття «Бойовики демонтують обладнання українських підприємств і вивозять металобрухт в РФ - СЦКК» 24 вересня 2015 року. Згідно змісту статті, проросійські бойовики використовують перемир`я для того, щоб розікрасти українські підприємства окупованого Донбасу, зокрема, мародери вдаються до руйнування споруд та механізмів ПАТ «Амвросіївський «комбікормовий завод» та ВАТ «Амвросіївський хлібозавод» (а.с.116)

За даними Інтернет-сайту «5 канал» від 15 червня 2014 року, в результаті обстрілу проросійськими бойовиками із системи залпового вогню постраждали мешканці н.п. Аивросіївка Донецької області. Проросійські бойовики намагались поцілити позиції українських силовиків, які дислоковані в районі Амвросїївки. Натомість влучили в квартали мирних мешканців. Очевидці казали - почалася атака близько третьої ночі. Декілька снарядів влучили у центр міста - пошкодили житлові будинки та міський ринок, наслідок чого зайнялися магазини (а.с.117).

Виходячи із змісту статті «В Амвросіївці після військових дій не працює транспорт», опублікованій на Інтернет-сайті «ZAXID.NET» 15 червня 2014 року, у ніч на неділю, у Амвросіївці Донецької області відбувалися військові дії, внаслідок яких повністю паралізовано міський транспорт. Центральному ринку Амвросіївки також було завдано серйозної шкоди, артилерією було атаковано магазин будівельних матеріалів. (а.с.36)

Масовість таких порушень призвела до того, що в результаті збройної російської агресії на території Донецької та Луганської областей та на території Автономної Республіки Крим понад 921 000 осіб були переміщені в межах України станом на 23 січня року, що підтверджується резолюцією Парламентської Асамблеї Ради Європи «Гуманітарна ситуація українських біженців і переміщених осіб» № 2028 від 27 січня 2015 року.

Більше 2 000 000 осіб залишаються в районах, контрольованих проросійськими бойовиками, схильними до нестабільності, серйозних порушень прав людини і створення адекватних умов життя. За даними УВКБ ООН (UNHCR Ukraine) станом на 14 серпня 2015 року 1 438 000 осіб були змушені покинути свої домівки внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території України (а.с.119-124)

29 червня 2016 року незалежна неурядова правозахисна організація Міжнародне партнерство за права людини разом із Норвезьким Гельсінським Комітетом та Українською Гельсінською Спілкою представили Звіт «Звідки відкрили вогонь? Pозслідування транскордонних атак на сході України», який презентує аналіз атак на населені пункти Луганської області в Східній Україні. Зокрема, у звіті проводиться дослідження кількох інцидентів, які відбулися під час конфлікту в Східній Україні, що триває з 2014 року та призвів щонайменше до 9371 смерті; незліченних травм; масштабного знищення і незаконного привласнення майна; випадків незаконного арешту та ув`язнення; нелюдського поводження і тортур; а також до масштабного переміщення цивільних осіб (а.с.51-76).

Крім цього, відповідно до Заяви Міністерства закордонних справ України щодо виконання Мінських домовленостей від 01 березня 2016 року з моменту початку агресії загинуло понад 2600 українських військовослужбовців та понад 9000 було пораненос(а.с.126-127).

До початку збройної агресії Російської Федерації проти України позивач разом з її неполітнім сином були травними громадянами держави Україна, де людина, її життя і здоров`я, честь і гідністьь, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Проживаючи на території Донецької області, вони мали налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя на рідній землі. Але, зважаючи на незаконну окупацію були позбавлекні такої можливості.

З липня 2014 року, зі сторони Російської Федерації, почались безперервні обстріли території України, під які потрапляла, зокрема і Амвросіївка. Під гучні постріли артилерії професійним обов`язком позивача було надавання допомоги потерпілим. У якості військового фельдшера вона проводила переважну кількість часу в районі контрольно-пропускного пункту Успенка, Амвросіївського району, Донецької області, де в напрямку населеного пункту Довжанський, Довжанського району, Луганської області, був організований «зелений коридор», через який здійснювалась передача поранених бійців.

Механізм передачі потерпілих був такий, що спочатку з російської сторони надходив дозвіл перетину кордону. Після цього позивач з водієм їхали до російського пункту пропуску, там здавали усі наявні документи, посвідчення, зброю та телефони. Потім поверталися до н.п. Довжанський, де забирали поранених, і везли їх на територію України. Зазвичай ця процедура займала день, і в Україну повертались вночі. На російсько-українському кордоні зупинялись до світанку, де позивач надавала медичну допомогу пораненим бійцям Збройних Сил України. Зранку вони їхали до найближчого госпіталю в Гранітне чи Сонячне. За три місяці служби позивач допомогла близько 400 пораненим військовим.

10 серпня 2014 року мінометними обстрілами та системою «Град» був знищений пункт пропуску Успенка, внаслідок чого вони передислокувалась у м. Амвросіївка.

24 серпня 2014 року було повідомлено, що місце дислокації знаходимся в оточенні. 25 серпня 2014 року надійшов наказ відступати. 26 серпня 2014 року, на світанку, почали відступ, під виглядом місцевих жителів, бо відступаюча перед нами колона Збройних Сил України, яка налічувала 70 чоловік з військовою технікою, була повністю знищена російськими регулярними військами.

31.09.2014 року позивач була переведена до навчального центру в Черкаси. 14.06.2015 року перевелась до Сумського прикордонного загону, де працює до цього часу.

Після пережитих подій впозивачав почались проблеми з серцем. Довгий час вона не зверталась до лікаря через брак часу. У травні 2016 року знаходилась на стаціонарному лікуванні в Сумському обласному кардіологічному диспансері з діагнозом: стабільна стенокардія напруги 2 ФК, дифузний кардіосклероз, пролапс морального клапану, надшлуночкова екстрасистолія, гіпертонічна хвороба 1 ст., що підтверджується відповідними довідками (а.с. 128-129).

За таких обставин, суд вважає, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на частині території Донецької області було порушено низку конституційних прав заявника, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, IV Женевською конвенцією 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділом II Конституції України.

Слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 року та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.

Зокрема, пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України.

Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.

Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 року, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров`я людини злочини.

Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 року, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому, на думку суду є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

В судовому засіданні встановлено, що на ім`я позивача Управлінням соціального захисту населення Сумської міської ради була видана довідка № від 19.11.2015 року, яка посвідчує лише факт вимушеного переселення з м. амвросіївка до м. Суми, Сумської області, і не встановлює причини такого переселення, оскільки даний орган не має таких повноважень.

Згідно довідки адміністрації Державної Прикордонної Служби України рішення щодо переведення ОСОБА_1 з відділу прикордонної служби «Амвросіївка» Донецького прикордонного загону ( в/ч 9937) Східного регіонального управління в розпорядження Начальника навчального центру підготовки молодших спеціалістів Державної ьприкордонної служби України імені генерал майора І. Момота ( в/ч НОМЕР_1 ) було прийнто у зв`язку з тимчасовою окупацією Росмійською Федерацією частини території Донецької області, що призвела до неможливості подальшого проживання та виконання службових обов`язків за попереднім місцем служби.

Згідно з ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення.

Як роз`яснено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади.

Враховуючи викладене, а також те, що ОСОБА_1 разом з сином переселилися з території Донецької області задля уникнення загрози життю, здоров`ю, свободи, насильницької втрати громадянства, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав вільного володіння, розпорядження та користування майном, прав на працю та захист в результаті збройної агресії Російської Федерації, та те, що встановити даний юридичний факт позивачу необхідно для визначення свого статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), суд вважає, що подана заява підлягає до задоволення.

Ця Конвенція застосовується до всіх випадків оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується до всіх випадків часткової або цілковитої окупації Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не натрапляє на жодний збройний спротив. Хоча одна з держав, які перебувають у конфлікті, може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є її учасницями, залишаються зобов`язаними нею у своїх взаємовідносинах. Крім того, вони зобов`язані Конвенцією стосовно зазначеної держави, якщо остання приймає та застосовує її положення.

Особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є (ст. 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року).

На підставі викладеного, керуючись статтею 8, Розділом II Конституції України, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, Женевською конвенцією 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, ст.ст.10, 11, 57-60, 88, 212-215, 256-259 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 , яка діє від власного імені та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , задовольнити.

Встановити юридичний факт, що вимушене переселення ОСОБА_1 , 1978 року народження, разом з неповнолітньою дитиною, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 30 жовтня 2015 року з окупованої території міста Амвросіївка, Амвросіївського району, Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області, Україна.

Рішення суду може бути оскаржено сторонами до Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області через Зарічний районний суд м. Суми, шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення суду (для осіб, що не були присутні при проголошення рішення, в той же строк з часу вручення копії рішення) апеляційної скарги.

Суддя Г.В. Шелєхова