Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 316/405/16-ц Головуючий у 1 інстанції Вільямовська Н.О.
Номер провадження 22-ц/778/2661/17 Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Подліянової Г.С.

суддів: Дашковської А.В.

ОСОБА_2

за участю секретаря Фесенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 20 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 в інтересах якої діє ОСОБА_4 до ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_8, Сектор реєстрації Енергодарської міської ради Запорізької області, Відділ охорони дитинства служби захисту дітей Енергодарської міської ради Запорізької області, Комунальне підприємство «Підприємство комунальної власності» про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

за зустрічним позовом ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_7, терті особи: Служба у справах дітей Енергодарської міської ради Запорізької області, Комунальне підприємство «Підприємство комунальної власності» про усунення перешкод в користуванні квартирою, вселення, та визначення порядку користування квартирою, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2016 року ОСОБА_3 в інтересах якої діє ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_8, Відділ охорони дитинства служби захисту дітей Енергодарської міської ради Запорізької області, Комунальне підприємство «Підприємство комунальної власності» (далі КП «Підприємство комунальної власності) про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

В позові позивач зазначала, що 29.05.1997 року родина позивача, яка на той час складалася з чотирьох осіб, отримали квартиру АДРЕСА_1, виданого згідно рішення Виконавчого комітету Енергодарської міської ради народних депутатів Запорізької області.

На даний час в спірній квартирі № 13 зареєстровані та мешкає позивач та відповідач у справі - донька ОСОБА_5 та онук позивача ОСОБА_6, та третя особа - донька ОСОБА_7 та онук ОСОБА_8

У 2010 році відповідач зібравши свої речі залишила квартиру, та виїхала на постійне місце проживання в іншу місцевість. Добровільно знятись з реєстрації відповідач не має, а ні бажання, а ні можливості.

На підставі викладеного позивач просила визнати ОСОБА_9 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартирою № 13 в будинку № 24 по пр. Будівельників в м. Енергодар Запорізької області, як таких що не проживають в ньому без поважних причин понад шість місяців, що є підставою для скасування державної реєстрації зазначених осіб за вказаною адресою.

Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 18 травня 2016 року залучено до участі у справі Сектор реєстрації Енергодарської міської ради Запорізької області. Виключено Енергодарський міський відділ УДМС України в Запорозькій області з числа третіх осіб.

22 листопада 2016 року ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_6 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_7, стреті особи: Служба у справах дітей Енергодарської міської ради Запорізької області, КП «Підприємство комунальної власності» про усунення перешкод в користуванні квартирою, вселення та визначення порядку користування.

В обґрунтування зустрічного позову позивач зазначала, що вона разом зі своїм малолітнім сином ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована в квартирі за адресою: АДРЕСА_2. Дана квартира має статус неприватизованого житлового приміщення. Також в квартирі зареєстровані інші члени сімї позивача, а саме: мати позивача ОСОБА_3 та сестра позивача ОСОБА_7, разом з ними також зареєстрований малолітній син відповідача ОСОБА_7 - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

З 2008 роки мати ОСОБА_3 та сестра ОСОБА_7 перешкоджають ОСОБА_5 разом з її неповнолітнім сином проживати в квартирі за місцем її реєстрації. Конфліктна ситуація в родині сторін у справі виникла ще в 2004 році коли ОСОБА_7 одружилась.

З часу, коли ОСОБА_5 народила сина ОСОБА_10, як мати одиначка, сторони у справі мешкали в одній квартирі трьома родинами. Дане співмешкання було не до вподоби відповідачам, тому вони робили все можливе, щоб ОСОБА_5 виїхала разом зі своїм сином з квартири. Після народження сина, приблизно через три місяці, вона вимушена була зібрати свої та дитини речі і виїхати до орендованого помешкання в с. Новодніпровка.

Не дивлячись на таке ставлення матері та сестри до неї та її дитини, ОСОБА_5 намагалась час від часу налагодити відносини з родиною, у звязку з цим вона разом з сином приїжджала до квартири за місцем своєї реєстрації на всі свята родини. Кожного літа ОСОБА_5 підробляла на ринку м. Енергодар, тому в літку 2014 року ОСОБА_3 навіть надала їй ключі від квартири, щоб позивач могла там ночувати у вихідні дні, коли вдома відсутня її сестра з родиною. Але згодом про це дізналась ОСОБА_7 і відбувся черговий скандал в родині, після чого у позивача відібрали ключі та змінили замок на вхідних дверях.

Намагаючись відновити свої порушені права та права свого малолітнього сина на житло, позивач у справі неодноразово зверталась до міського голови та органу опіки з наміром отримати допомогу у вирішенні даного скрутного питання, але всі її дії виявились безрезультатними.

В листопаді 2015 року на ОСОБА_5 з дитиною було вчинено розбійний напад в будинку за місцем їх тимчасового проживання в с. Новодніпровка з нанесенням тілесних ушкоджень, їй робили операцію в Запорізькій лікарні, про що свідчить виписка з історії хвороби № 3978, весь цей час її син проживав в квартирі за місцем своєї реєстрації, а саме з 23.11.15 року по 27.11.15рік. Після проведення операції в лікарні 27.11.2015 року відповідачі забрали її з лікарні і вона з сином ще протягом тижня до 05.12.2015 року також жила в квартирі за місцем своєї реєстрації. Але згодом, відповідачі за зустрічним позовом зібрали речі без згоди ОСОБА_5 відвезли її та сина до орендного нею житла.

На підставі викладеного, позивач за зустрічним позовом просила суд, усунути перешкоди їй та її неповнолітньому сину ОСОБА_6 в користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_2 шляхом вселення їх до даного житлового приміщення. Зобов'язати ОСОБА_3, ОСОБА_7 надати ОСОБА_5 та її неповнолітнім сину ОСОБА_6 один комплект ключів від вхідних дверей квартири за адресою: АДРЕСА_2. Визначити порядок користування квартирою наступним чином: визначити ОСОБА_7 разом з її неповнолітнім сином ОСОБА_8 в користування жилу кімнату розміром 17,8 кв.м.; визначити ОСОБА_3 у користування жилу кімнату розміром 9,8 кв.м.; визначити у користування ОСОБА_5 та її неповнолітньому сину ОСОБА_6 у користування жилу кімнату розміром 12,1 кв.м. разом із лоджією; у спільному користуванні залишити коридор, кухню, ванну кімнату, санвузол. Вселити ОСОБА_5 та її неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 в зазначену кімнату.

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 20 квітня 2017 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 задоволено частково.

Усунуто перешкоди ОСОБА_5 та її неповнолітньому сину ОСОБА_6 в користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_2, шляхом вселення їх до даного житлового приміщення.

Встановлено порядок користування квартирою №13 в буд. 24 по пр. Будівельників, в м. Енергодар: виділено у користування ОСОБА_7 та її неповнолітньому сину ОСОБА_8 жилу кімнату розміром 17,8 кв.м; виділено у користування ОСОБА_3 жилу кімнату розміром 9,8 кв.м; виділено у користування ОСОБА_5 та її неповнолітньому сину ОСОБА_6 жилу кімнату розміром 12,1 кв.м; коридор, кухню, ванну кімнату, санвузол залишено у загальному користуванні ОСОБА_5 та її неповнолітньому сину ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7 та її неповнолітньому сину ОСОБА_8

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В засідання апеляційного суду ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи у відповідності до вимог ст. ст. 74, 76 ЦПК України, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення ( судової повістки) ( а.с.53, а.с. 57 т. 2 ) до апеляційного суду повторно не зявилися. ОСОБА_4 подав клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки приймає участь у іншій справі, яка знаходиться в провадженні Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області. ( а.с. 64 т. 2).

Розглянувши клопотання представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 про відкладення розгляду справи, зясувавши думку ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_11, які заперечують проти його задоволення, вивчивши матеріали справи, колегія суддів визнала причини неявки позивача та її представника у судове засідання неповажними і вважає за можливе розглядати справу без їх участі з огляду на наступне.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, та своєчасний розгляд цивільних справ.

Згідно з Конституцією ця мета реалізується через розгляд і вирішення цивільних справ, відповідно до вимог законодавства як щодо норм матеріального, так і процесуального права.

Справа має бути розглянута і вирішена без невиправданих зволікань, що уможливить надання особі своєчасного захисту її порушеного права.

У відповідності до ст. 11, ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки і разом з тим, з огляду на принципи диспозитивності у цивільному судочинстві сторони розпоряджаються процесуальними правами на свій розсуд.

У статті 304 ЦПК йдеться, що справи у апеляційному суді розглядаються за правилами, встановленими для розгляду судом першої інстанції, за винятками й доповненнями гл.12 ЦПК.

За ст.169 ЦПК дозволяє відкласти слухання справи тільки в межах строків визначених Кодексом.

З огляду на викладене та правових приписів ч.3,4 ст.169 ЦПК, повторна неявка до суду позивача чи відповідача, незалежно від причин, не є перешкодою для розгляду справи у апеляційному суді.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом двох місяців з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до розгляду. У виняткових випадках за клопотанням сторони з урахуванням особливостей розгляду справи апеляційний суд може подовжити строк розгляду справи, але не більш як на пятнадцять днів, про що постановляє відповідну ухвалу.

В апеляційний суд справа зі скаргою ОСОБА_3 надійшла 10.05.2017 року.

В судове засідання, яке було призначено на 15.08.2017 року ні позивач ОСОБА_3, ні його представник ОСОБА_4 не зявилися. Від ОСОБА_3 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у звязку з її хворобою ( а.с. 23 т. 2). Клопотання було задоволено і розгляд справи було відкладено на іншу дату.

Аналіз фактичних обставин справи свідчить про те, що позивач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 не зацікавлені у якнайшвидшому вирішенні справи, оскільки його дії спрямовані не на захист порушеного права, а на тяганину судового розгляду, що тягне за собою порушення як розумних строків розгляду справи, так і принципу рівності сторін. Клопотання про дослідження нових доказів апеляційна скарга не містить.

Виходячи з того, що законом передбачені строки розгляду апеляційної скарги на рішення суду і відкладення розгляду справи в цих межах неможливо та зважаючи на те, що неявка належно повідомленої особи не перешкоджає розгляду справи за її відсутності, керуючись принципом ефективності судового процесу, спрямованому на недопущення затягування розгляду справи та ст. 305 ЦПК України, колегія суддів ухвалили розглядати справу за відсутності ОСОБА_3 її представника ОСОБА_4, та інших учасників апеляційного розгляду, які не зявилися до суду, але повідомленні про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 разом з малолітньої дитиною не проживає у спірній квартирі понад шість місяців з поважних причин, оскільки між сторонами склалися неприязні відносини, що призвело до систематичних сварок та непорозумінь. Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_5, суд першої інстанції прийшов до висновку, про можливість також встановити між сторонами запропонований ОСОБА_5 порядок користування спірної квартирою, що не порушує права всіх співмешканців спірної квартири.

З таким висновком суду першої інстанції можна погодитись.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно ордеру № 85 від 29.05.1997 року, виданого Рішенням Виконавчого комітету Енергодарської міської ради народних депутатів Запорізької області, ОСОБА_12 на сім'ю з чотирьох осіб, а саме ОСОБА_12, ОСОБА_3, ОСОБА_13, ОСОБА_5 була виділена трикімнатна квартира АДРЕСА_3 (а.с. 8).

На теперішній час в квартирі зареєстровані: ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_5, діти ОСОБА_6 та ОСОБА_8 (а.с. 210).

Згідно висновків від 16.12.2016 року, від 30.12.2016 року складеного інспектором Камянсько-Дніпровського відділу поліції Головного управління національної поліції в Запорізькій області ОСОБА_14 вбачається, що 16.12.2016 року та 30.12.2016 року до Енергодарського відділу поліції Камянсько-Дніпровського відділу поліції Головного управління національної поліції в Запорізькій області звернулась ОСОБА_5 з заявою про те, що з літа 2016 року її родичі, а саме, мати ОСОБА_3, яка мешкає: м. Енергодар, пр. Будівельників, 24/13 перешкоджає її мешканню де вона зареєстрована. В ході проведення перевірки отриманої інформації було допитано ОСОБА_3, яка повідомила, що за вищевказаною подією проводиться судовий розгляд і в подальшому буде прийнято рішення. Посадова особа органу поліції прийшла до висновку, що між громадянами наявні цивільно-правові відносини та подальшу перевірку припинив (а.с. 196, 197).

Із матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_3 перешкоджає ОСОБА_5 та її малолітній дитині проживати у спірній квартирі у зв'язку з чим остання зверталась до правоохоронних органів (а.с. 196,197).

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги ОСОБА_3, та частково задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5, суд першої інстанції, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із відсутності правових підстав для визнання ОСОБА_5 та її малолітнього сина ОСОБА_6 такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Статтею 47 Конституції України та статтею 9 ЖК УРСР гарантовано право громадянина на житло.

Ніхто не може бути виселений із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 107 ЖК України якщо із жилого приміщення вибув член сім'ї наймача, у разі його вибуття на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, то він (вона) втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Відповідно до вимог ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

За правилами ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

За роз'ясненнями, що містяться в п. 11 Постанови Пленум Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", у справах про визнання наймача або членів його сім'ї такими, що втратили право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

Таким чином, для правильного вирішення спору між сторонами суду необхідно на підставі повного та всебічного дослідження наявних у справі доказів, з урахуванням доводів та заперечень сторін, уточнити характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню (ст. 212, 214 ЦПК України), зокрема, належним чином визначити, чи пов'язане не проживання відповідачів у спірній квартирі з 2010 року із їх вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (ст. 107 ЖК України) чи з тимчасовою відсутністю та з яких причин (ст. 71 ЖК України) і у зв'язку із з'ясуванням указаних обставин вирішити спір.

Проаналізувавши зазначені обставини справи у їх сукупності, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли правильного висновку про те, що непроживання ОСОБА_5 та її малолітнього сина ОСОБА_6 у спірній квартирі зумовлено об'єктивними причинами, а саме тим, що між сторонами склалися неприязні стосунки, часто виникали конфлікти, а також відсутністю вільного доступу до спірної квартири, так як ключі від квартири у неї відсутні, а позивачка їх їй не надає. Тобто, суд дійшов вірного висновку, що непроживання відповідачки у спірній квартирі викликано поважними й незалежними від неї причинами.

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 на даний час не має іншого житла, проживає з малолітньою дитиною в найманій квартирі, яка знаходиться в аварійному стані.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку, що ОСОБА_3 та ОСОБА_7 порушили права малолітнього ОСОБА_6 користуватись спірним житлом, що є прямим порушенням вимог ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», яка передбачає право дитини на житло.

Відповідно до вимог цього Закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав вірну оцінку всім зібраним у справі доказам та з урахуванням указаних норм матеріального права дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні первісного позову. При цьому суд дійшов правильного висновку, що втручання позивача у використання відповідачами прав на житло не є виправданим, з огляду на ненадання доказів наявності у сім'ї ОСОБА_5 іншого житла.

Також колегія суддів зазначає, що позивач ОСОБА_3 не визначила, чи пов'язане непроживання відповідачів у спірному будинку з 2010 року із їхнім вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (ст. 107 ЖК УРСР), чи з тимчасовою відсутністю та з яких причин (ст. 71 ЖК УРСР).

Посилаючись на викладене, суд першої інстанції правильно вважав, що ОСОБА_3 не довела своїх вимог про непроживання відповідачів у спірній квартирі без поважних причин.

Доводи апеляційної скарги про доведеність факту непроживання відповідачів у спірній квартирі без поважних причин були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції по суті вирішення позовних вимог, які їх обґрунтовано спростовано, про що свідчить зміст оскаржуваного судового рішення..

Інші доводи апеляційної скарги не містять правового обґрунтування незаконності рішення суду першої інстанції, та в цілому повторюють доводи, що були викладені позивачем в суді першої інстанції у вигляді обґрунтування позовної заяви та які були предметом дослідження суду, а тому додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом було дотримано норми матеріального і процесуального права.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про встановлення порядку користування вищезазначеною квартирою між сторонами з підстав, зазначених в зустрічній позовній заяві ОСОБА_6, оскільки спірна квартира відповідає вимогам ст. 63 ЖК, всі три кімнати розміром 17.8 кв.м., 12.1 кв.м., 9.8 кв. м. в ній є ізольованими і можуть бути виділені в окремі приміщення, виходячи з розміру жилої площі на кожного із пятьох осіб у 7.94 кв.м. (а.с. 202 т. 1). При цьому колегія зазначає, що при поділі жилого приміщення може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на одну особу.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків, а зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна оцінки , а тому додаткової аргументації вони не потребують.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 20 квітня 2017 рокуу цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: