Апеляційний суд Житомирської області
Справа №295/2579/17 Головуючий у 1-й інст. Перекупка І. Г.
Категорія 30 Доповідач Трояновська Г. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

Головуючого-судді Трояновської Г.С.

суддів Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі цивільну справу за позовом Керівника Житомирської місцевої прокуратури в особі Департаменту бюджету та фінансів Житомирської міської ради до ОСОБА_2 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування від кримінального правопорушення

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 24 травня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року Керівник Житомирської місцевої прокуратури в особі Департаменту бюджету та фінансів Житомирської міської ради звернувся до суду із названим позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 22.11.2015 року близько 18 години між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виник конфлікт, внаслідок якого остання отримала легкі тілесні ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоровя. За даним фактом відносно ОСОБА_2 відкрито кримінальне провадження, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, яке в подальшому закрито у звязку із відмовою від обвинувачення. В результаті отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_4 перебувала на стаціонарному лікуванні в КУ ЦМЛ №2 у період із 25.11.2015 року по 03.12.2015 року, вартість якого склала 2337,85 грн. Оскільки ОСОБА_2 в добровільному порядку відмовляється відшкодувати витрати на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення позивач просив стягнути з нього на користь Департаменту бюджету та фінансів Житомирської міської ради зазначені витрати в сумі 2337,85 грн.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 24 травня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Департаменту бюджету та фінансів Житомирської міської ради витрати на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення в сумі 2337,85 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову. Зазначає, що кримінальне провадження відносно нього закрито, а тому немає підстав для відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілої від злочину. Окрім того вказує, що ОСОБА_4 у період з 25.11.2015 року по 03.12.2015 року на лікуванні не перебувала, оскільки у цей період вона знаходилась на своєму робочому місці і виконувала посадові обовязки.

В апеляційному суді ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Прокурор Вихристюк О.Л. та представник Департаменту бюджету та фінансів Житомирської міської ради ОСОБА_6 проти доводів апеляційної скарги заперечили, просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Розглянувши справу в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що СВ Житомирського ВП ГУНП в Житомирській області до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за №0005740 за фактом спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_3, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України (а.с. 10).

Досудовим розслідуванням встановлено, що 22.11.2015 року близько 18 год. у ОСОБА_2, який перебував на подвірї будинку № 5 по провулку 5-у Лісовому в м. Житомирі, на грунті тривалих неприязних стосунків виник злочинний умисел, спрямований на спричинення ОСОБА_3 тілесних ушкоджень.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 у вказаний вище час, місці та за вказаних обставин, схопив деревяну палку та наніс нею 2 удари в праву сторону голови ОСОБА_3, після чого ще близько 3 ударів по лівій руці потерпілої, якою вона закривалась, захищаючи голову. Конфлікт був припинений дочкою потерпілої ОСОБА_8

Внаслідок неправомірних дій ОСОБА_2 потерпілій ОСОБА_3 спричинено тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, саден та синця на голові, струсу головного мозку, які відносяться до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоровя, а також синця на лівому передпліччі, який відноситься до легкого тілесного ушкодження без короткочасного розладу здоровя (а.с. 7-9).

Своїми умисними діями, які виразились в заподіянні умисних легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоровя, ОСОБА_2 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 125 КК України (а.с.8).

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 26.10.2016 року кримінальне провадження за №0005740 про обвинувачення ОСОБА_2 за ч.2 ст.125 КК України закрито відповідно до положень п.7 ч.1 ст.284 КПК України у звязку з відмовою потерпілої ОСОБА_3 від обвинувачення (а.с.6).

Через отримані тілесні ушкодження потерпіла ОСОБА_3 в період з 25.11.2015 р. по 03.12.2015 р. перебувала на стаціонарному лікуванні в Комунальній установі Центральної міської лікарні № 2 м. Житомира. Витрати на стаціонарне лікування потерпілого від злочину за 8 ліжко/днів склали 2337,85 грн. Вартість 1 л/д у листопаді становила 244,61грн, у грудні 371,60грн. Загальна вартість витрат на стаціонарне лікування та проведений розрахунок підтверджується довідкою КУ ЦМЛ № 2 № 318 від 10.02.2016 р. (а.с. 5).

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, задана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов'язана відшкодувати витрати закладу охорони здоров'я на лікування потерпілого від цього злочину. Якщо лікування проводилось закладом охорони здоров'я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти від відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 липня 1995 року № 11 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину та судових витрат» роз'яснено, що питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16 липня 1993 року. Термін і обґрунтованість перебування потерпілого від злочину на стаціонарному лікуванні визначається на підставі даних лікувального закладу, де він перебуває на лікуванні. До справи має бути приєднана довідка-розрахунок бухгалтерії цього закладу із записом про вартість одного ліжко-дня та загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілого.

Пунктом 2 указаного Порядку передбачено, що сума коштів, яка підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров'я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, виходячи з кількості ліжко-днів, проведених ним в стаціонарі та вартості витрат на його лікування в день.

Згідно з п. 4 зазначеного Порядку стягнені в установленому порядку кошти залежно від джерела фінансування закладу охорони здоров'я, у якому перебував на стаціонарному лікуванні потерпілий, зараховуються до відповідного бюджету або на користь юридичної особи (відомства), якій належить заклад охорони здоров'я.

Правильно встановивши фактичні обставини справи та правильно застосувавши до спірних правовідносин норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2, як особа, яка вчинила злочин, зобов'язаний відшкодувати витрати закладові охорони здоров'я на лікування потерпілої ОСОБА_3 Витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають зарахуванню на рахунок Департаменту бюджету та фінансів Житомирської міської ради.

Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що кримінальне провадження по його обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України закрито, його не визнано винним у скоєнні злочину, а тому відсутні підстави для відшкодування витрат на лікування потерпілої, є необґрунтованими та спростовуються наступним.

За положення глави 9 КПК України обвинувачений у кримінальному проваджені звільняється від цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану злочином, у разі встановлення судом відсутності події кримінального правопорушення (ч. 2 ст. 129 КПК України).

А тому в усіх інших випадках, у тому числі і у разі, коли потерпілий відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення (п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України), питання про цивільно-правову відповідальність вирішується на загальних підставах.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_2 закрито на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК України (а.с.6).

Підстави вказані в п. п. 5-7 ч. 1 ст. 284 КПК України відносяться до нереабілітуючих, тобто тих, які не знімають підозру, але звільняють від кримінальної відповідальності.

А тому витрати на стаціонарне лікування потерпілого від злочину в разі закриття кримінального провадження за нереабілітуючими обставинами відшкодовуються в такому самому порядку як і при ухваленні обвинувального вироку.

Доводи відповідача про те, що ОСОБА_3 з 25.11.2015 року по 03.12.2015 року не перебувала на стаціонарному лікуванні, оскільки у цей час знаходилась на робочому місці і виконувала посадові обовязки, що підтверджується довідкою Житомирського автомобільно-дорожнього коледжу Національного транспортного університету від 17 травня 2017 року №2/404, висновків суду не спростовують.

Так, в матеріалах справи дійсно міститься зазначена довідка, видана установою, в якій працює ОСОБА_3

Проте, на запит прокурора Житомирський автомобільно-дорожній коледж 19.07.2017 року за №2/505 надав уточнюючу довідку, що ОСОБА_3 за період з 25.11.2015 року по 03.12.2015року лише протабельована (а.с. 147).

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що відносини ОСОБА_3 з її роботодавцем та проведене табелювання за робочим місцем не спростовує факту її перебування у цей час на стаціонарному лікуванні, оскільки останні обставини підтверджуться довідкою КУ ЦМЛ № 2 від 10.02.2016 року № 318, висновком експерта №2543 від 15.12.2015 року, в якому міститься посилання на медичну карту стаціонарного хворого №11072 ОСОБА_3 з детальним описом тілесних ушкоджень та проведеними обстеженнями.

Зазначення в резолютивній частині рішення дати народження ОСОБА_2 06.03.1938 року замість правильного 06.06.1938 року, на що посилався відповідач в суді апеляційної інстанції, не є підставою для зміни рішення суду в контексті положень ст. 309 ЦПК України, оскільки є опискою та може бути виправлено судом першої інстанції відповідно до ст.219 ЦПК України.

За змістом ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і підстави для його зміни або скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 24 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : Судді :