УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоІзмайлової Т.Л.,
суддів: Євграфової Є.П.,Євтушенко О.І.,
Кадєтової О.В.,Карпенко С.О.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-західна залізниця», управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Києві про визнання права на відшкодування шкоди та зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 16 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 02 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

В серпні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 10 липня 1969 року був прийнятий на роботу на посаду теслі до відокремленого підрозділу Мостобудівельний поїзд № 36 Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» (далі - ВП Мостобудівельний поїзд № 36 ДТГО «Південно-Західна залізниця»).

18 липня 1969 року в результаті нещасного випадку на виробництві був травмований, про що складено акт за формою Н-1. За наслідками травми на виробництві йому встановлено III групу інвалідності, яка щороку продовжувалась, а в 1979 році встановлена безстроково.

В грудні 1969 року Деражнянським районним відділом соціального забезпечення йому призначено пенсію по інвалідності. З того часу він вважав, що ВП Мостобудівельний поїзд № 36 ДТГО «Південно-Західна залізниця» разом із пенсією проводиться відшкодування шкоди заподіяної ушкодженням здоров'я. Із настанням права на пенсію за віком він обрав такий вид пенсії і вважав, що після припинення отримання пенсії по інвалідності більше немає права на відшкодування шкоди завданої нещасним випадком на виробництві.

Зазначає, що на його звернення начальник ВП Мостобудівельний поїзд № 36 ДТГО «Південно-Західна залізниця» підтвердив, що усі особові справи потерпілих чи інших застрахованих осіб, що мають право на страхові виплати, були передані до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Києві, однак підтвердження факту передачі немає, оскільки з часу передачі особової справи пройшло більше 14 років і факт отримання особової справи Фондом заперечується.

На підставі наведеного, уточнивши позовні вимоги, просив суд:

визнати за ним право на відшкодування шкоди за актом про нещасний випадок на виробництві від 18 липня 1969 року № 5/69, складений ВП Мостобудівельний поїзд № 36 ДТГО «Південно-Західна залізниця»;

зобов'язати ВП Мостобудівельний поїзд № 36 ДТГО «Південно-Західна залізниця» зробити розрахунок та здійснити виплату з відшкодування шкоди, завданої нещасним випадком на виробництві за період з жовтня 1969 року до моменту передачі особової справи управлінню виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Києві з врахуванням індексації грошових доходів;

зобов'язати ВП Мостобудівельний поїзд № 36 ДТГО «Південно-Західна залізниця» відновити (сформувати) особову справу ОСОБА_6 та передати її в установленому порядку для продовження виплат управлінню виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Києві;

зобов'язати управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Києві прийняти його особову справу від ДТГО «Південно-Західна залізниця», здійснити перерахунок з моменту передачі особової справи та продовжити страхові виплати довічно.

Ухвалою Деражнянського районного суду від 15 вересня 2015 року до участі у справі, в якості належного відповідача залучено Державне територіально-галузеве об'єднання «Південно-Західна залізниця».

Рішенням Деражнянського районного суду Хмельницької області від 16 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 02 лютого 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, мотивуючи свої вимоги порушенням судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що на момент звернення позивача до суду з даним позовом, строки позовної давності, встановлені ст. 71 ЦК УРСР 1963 року закінчилися, останній не звертався з клопотанням про їх поновлення і тому відсутні підстави для задоволення позову.

Проте, колегія суддів не може погодитись з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 з 10 липня 1969 року перебував у трудових відносинах з Мостобудівельним поїздом № 36 Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця», працюючи на посаді теслі.

18 липня 1969 року під час ліквідації аварії на 11 км труби дільниці Шепетівка-Ланівці з ним стався нещасний випадок, в результаті якого він отримав проникаюче поранення правого ока, про що 18 липня 1969 року складено акт № 5/69 про нещасний випадок на виробництві.

Висновком ЛТЕК, починаючи з 27 жовтня 1969 року, ОСОБА_6 було встановлено третю групу інвалідності.

Згідно довідки МСЕК № 174531 від 17 лютого 2009 року ОСОБА_6 встановлено другу групу інвалідності довічно.

З листа ВП Мостобудівельний поїзд № 36 ДТГО «Південно-Західна залізниця» вбачається, що з моменту передачі особової справи позивача виконавчій дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України минуло 14 років і акт прийому передачі не зберігся.

Згідно листа управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України вбачається, що особова справа ОСОБА_6 від Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-західна залізниця» для продовження страхових виплат до управління не передавалася.

Згідно ст. 455 ЦК УРСР в разі заподіяння каліцтва або іншого ушкодження здоров'я організація чи громадянин, відповідальні за шкоду, зобов'язані відшкодувати потерпілому заробіток, втрачений ним внаслідок втрати або зменшення працездатності, а також відшкодувати витрати, викликані ушкодженням здоров'я (посилене харчування, протезування, сторонній догляд тощо).

З роз'яснень викладених у пункті 22 Постанови Верховного Суду України №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» вбачається, що у рішенні суд повинен навести точний розрахунок присуджених сум для відшкодування шкоди, зазначені строки їх виплати.

Відшкодування шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров'я складається зі щомісячних платежів (страхових виплат), що виплачуються протягом строку, на який встановлено втрату працездатності, та додаткових витрат, що виплачуються протягом строку, на який визначено потребу в них.

Суми на відшкодування шкоди (страхові виплати) мають присуджуватись потерпілому з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дня встановлення професійного захворювання, а особам, які мають право на виплати у зв'язку зі смертю годувальника, - з дня смерті потерпілого, але не раніше дня виникнення права на виплати у строки, зазначені в підпунктах «а», «б» п. 20 цієї постанови.

Оскільки право на отримання страхового відшкодування внаслідок нещасного випадку на виробництві є триваючим та сплачується з моменту настання такого випадку та довічно, висновок суддів попередніх інстанцій про застосування до даних спірних правовідносин норм щодо строку позовної давності є помидковим.

Крім того, відповідачем заява про застосування таких строків до суду першої інстанції не подавалася.

Також на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у вигляді страхових виплат відшкодовується шкода особам, які застраховані від нещасного випадку відповідно до цього Закону, та особам, право яких на отримання відшкодування шкоди, заподіяної їм унаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання, пов'язаних із виконанням ними трудових обов'язків, було встановлено раніше згідно з відповідним законодавством СРСР, Української РСР або України. У разі смерті зазначених потерпілих право на страхові виплати належить членам їхніх сімей та утриманцям.

Особам, які потерпіли на виробництві до 1 квітня 2001 року, Фонд сплачує страхові виплати та надає соціальні послуги з того часу, коли відповідні підприємства передали йому в установленому порядку документи, що підтверджують право цих працівників (членів їхніх сімей) на такі виплати й послуги, або коли таке право встановлено в судовому порядку (пункт 2 статті 7 «Прикінцеві положення» Закону України «Про страхові виплати на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин).

Уся заборгованість із відшкодування зазначеної матеріальної та моральної шкоди виплачується потерпілим на виробництві та членам їхніх сімей (утриманцям) роботодавцями, а в разі їх ліквідації без створення правонаступника - Фондом. Спори, що виникають із приводу заборгованості, повинні вирішуватись на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на відшкодування шкоди.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року № 6-801цс15.

Таким чином, суди попередніх інстанцій, у порушення вимог ст. ст. 11, 213, 214 ЦПК України на зазначене вище уваги не звернули, обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача не з'ясували, не врахували, що відповідач не надав доказів передачі в установленому порядку відповідних документів Фонду.

Зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень судів попередніх інстанцій із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Крім того, під час нового розгляду судам необхідно звернути увагу на те, що виплати, призначені, але не одержані своєчасно потерпілим або особою, яка має право на одержання виплат, провадяться за весь минулий час, але не більш як за три роки з дня звернення за їх одержанням (стаття 40 зазначеного Закону).

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 16 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 02 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Т.Л. Ізмайлова Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко О.В. Кадєтова С.О. Карпенко