САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа №206/6837/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.07.2017 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Румянцева О.П.

при секретарі Бакум І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа: Дніпровський державний технікум енергетичних та інформаційних технологій про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

30 листопада 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 третя особа: Державний вищий навчальний заклад «Придніпровський енергобудівний технікум» про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що на підставі договору найму житлового приміщення від 01.04.2005 року їй було надано для проживання з сім'єю кімнати АДРЕСА_1, на час роботи в ДВНЗ «Придніпровський енергобудівний технікум». В 2005 році було надано ордер на проживання сім'ї з 3-х чоловік: її ОСОБА_1, її доньки ОСОБА_4 та доньки ОСОБА_5. Згодом відповідачі зареєстрували в кімнатах гуртожитку своїх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, які також жодного дня з моменту свого народження в гуртожитку не проживали, комунальні платежі за них також ніхто не сплачує. Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не проживають в наданих кімнатах гуртожитку з 2008 року, не сплачують комунальні платежі, не отримують кореспонденцію за даною адресою тощо. Ніхто перешкоди їм в користуванні житловим приміщенням не чинив, Вони добровільно обрали інше місце проживання і спірним приміщенням не користуються понад 6 місяців без поважних причин. Позивач просила суд ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 такими що втратили право користування кімнатами АДРЕСА_1.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повному обсязі та просила їх задовольнити на підставі викладених обставин.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, пояснила, що в 2015 році мала намір повернутися до гуртожитку однак мати не впустила. Її сестра проживає з чоловіком, вона виїхала з кімнати в 2007 році. Їй крім як до матері повертатись нікуди. Просила відмовити в задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилася, повідомлена належним чином у зв'язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу за її відсутності.

Представник третьої особи - Дніпровського державного технікуму енергетичних та інформаційних технологій в судовому засіданні підтримала позов пояснила, о позивач отримала кімнату в гуртожитку на підставі ордеру, та проживає там з 2000 року, заселялась разом з двома доньками, за даними коменданта та вахтерів, відповідачки не проживають в кімнаті з 2009 року, але залишились там зареєстровані.

Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав.

В судовому засіданні було встановлено, що 13 червня 2014 року на підставі рішення адміністрації та профспілкового комітету ДВНЗ «Придніпровський енергобудівний технікум» відповідачу надано ордер №688 на тимчасове проживання у гуртожитку ДВНЗ «ПЕБТ», на 7 осіб, ОСОБА_1, ОСОБА_10,ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_7, ОСОБА_6 строком до 13 червня 2015 року, кімната № НОМЕР_1, НОМЕР_2. (а.с.6).

Підставою для надання ордеру став договір найму жилого приміщення від 01.04.2005 року та акт прийняття-передачі жилого приміщення у тимчасове користування від 01.04.2005 року (а.с. 7-9).

Відповідно до акту ДВНЗ «ПЕБТ» від 21.11.2016 року ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_6 не проживають в гуртожитку за адресою АДРЕСА_1, кімнати НОМЕР_1, НОМЕР_2 з 2008 року та за зазначеною адресою їх особистих речей не має (а.с. 10).

Відповідно до ордера №775 від 02.06.2015 року, що діє на час подання позову, дозвіл на проживання у гуртожитку надано на сім'ю у складі трьох осіб, а саме, ОСОБА_1, ОСОБА_10, ОСОБА_12 (а.с.18).

В той же час згідно довідки з місця проживання та складу сім'ї і реєстрації, відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_6 станом на день подання позову залишаються зареєстрованими в гуртожитку (а.с. 4-5).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 в судовому засіданні пояснили, що відповідачі не мешкають в гуртожитку, їх речей в кімнатах не має.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цією статтею. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, дійшовши до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Як вбачається із ордеру №775 від 02.06.2015 року, що дійсний до 02.06.2018 року, право на проживання у спірних кімнатах мають позивач ОСОБА_1 та члени її сім'ї ОСОБА_17 і ОСОБА_12 (а.с.18).

Таким чином, оскільки відповідачі не зазначені у ордері, якій діє на момент розгляду справи судом, вони у відповідності до ст.129 ЖК України не мають права на вселення та проживання у спірних кімнатах, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для визнання них такими, що втратили право користування спірними кімнатними.

Крім того, позивач в обґрунтування своєї правової позиції посилається на положення ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР, які встановлюють порядок користування житловими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду (Глава 2 ЖК УРСР), разом з тим порядок користування гуртожитками регламентовано Главою 4 ЖК УРСР (статті 127-132 ЖК УРСР).

Враховуючи викладене суд не вбачає правових підстав для задоволення позову та вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 129 ЖК УРСР, ст.ст. 4-8, 10, 11, 18, 57-61, 169, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя О.П.Румянцев