РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 564/1486/17

07 листопада 2017 року

Костопільський районний суд Рівненської області в складі:

головуючої судді Грипіч Л. А.

з участю секретаря Федас І. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Костопіль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації фізичної особи, а також про відшкодування моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про захист честі, гідності та ділової репутації фізичної особи, в якому просить визнати інформацію поширену 27 лютого 2015 року ОСОБА_2, в приміщенні Костопільської районної адміністрації під час проведення громадських слухань, а саме : «що позивач «обікрав» сина ОСОБА_2 «вибив (у нього) боргову розписку силою», а «суд виграв, бо в суді такі самі, (як позивач негативні особи) і в суді (позивач) ногами двері відкриває» - недостовірною та такою, що порушує права, свободи та ганьбить ділову репутацію позивача, зобовязавши відповідачів спростувати вказану вище недостовірну інформацію у районній газеті «Новини Костопільщини» протягом десяти днів з дня набрання рішенням суду законної сили.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 27 лютого 2015 року перебуваючи в приміщенні Костопільської районної адміністрації під час проведення громадських слухань, отримавши можливість виступити, ОСОБА_2 особисто повідомила неправдиві відомості, інформацію, які порушують його право на честь, гідність та ділову репутацію, громадськості про те, що:

- « позивач «обікрав» сина ОСОБА_2 «вибив (у нього) боргову розписку силою» , а «суд виграв, бо в суді такі самі, (як позивач негативні особи) і в суді (позивач) ногами двері відкриває». При цьому, відповідачкою також вживалися образливі слова, на кшталт "стерво".

Рахує, що вказаним виступом відповідач ОСОБА_2 створила враження того, що позивач, начебто, вчинив насильницькі дії по відношенню до її сина у 2008 році, а судову справу виграв завдяки корумпованим звязкам у суді.

Вважає, що вищевказана інформація є недостовірною, порушує його особисті немайнові права - честь, гідність і ділову репутацію, а тому підлягає спростуванню .

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, пояснив, що оскільки вказана інформація була поширена шляхом публічного виступу з трибуни перед великою кількістю людей, а також поширена в інтернетмережі: https://www.youtube.com/watch?v*rw5QVDSWdOk, то він вимагає спростування такої інформації.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та надала суду наступні пояснення. Зазначила, що 27.02.2015 року була присутня в приміщенні Костопільської РДА, коли представляли пана ОСОБА_3, як новопризначеного голову Костопільської РДА. І її, як матір, обурило, як позивач у своєму виступі зазначив, що по Костополю ходять чутки, що буцімто він вибиває з людей боргові розписки, а це не відповідає дійсності. Вона була дуже схвильована цим, крім того двоє її синів на той час перебували в зоні АТО, оскільки була свідком, коли позивач сам особисто забрав з дому її сина ОСОБА_4 і застосовуючи психологічний і фізичний тиск заставив його написати дві розписки про наявність боргу на загальну суму 24 000 грн. Про це їй стало відомо зі слів сина. Після тих подій, які сталися 08.10.2006 року, були заяви до міліції, прокуратури, судові справи та судові рішення. Також зазначила, що її висловлювання, що були озвучені у її виступі не були направлені на приниження честі, гідності чи ділової репутації позивача, а є її особистим судженням та наданням критичної оцінки певним фактам повязаними з особою ОСОБА_3

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, подав до суду письмові пояснення та заявив клопотання про розгляд справи без його участі. В поданих до суду письмових поясненнях вказав, що позовні вимоги вважає повністю абсурдними та безпідставними, оскільки висловлювання його матері на публічному заході з приводу представлення позивача як нового голови РДА жодним чином не принижує його честі, гідності та ділової репутації. Відповідач ОСОБА_2 була присутньою на представленні новопризначеного голови Костопільської РДА - ОСОБА_3, в якого він нетривалий час працював техніком-оператором і який силою та залякуванням добився від нього написання двох розписок на загальну суму 24 000 грн. Відповідно про обставини написання розписок було відомо його матері ОСОБА_2, тому можливо, вона на емоціях, без будь-якої попередньої підготовки виступила з трибуни актового залу та довела до відома присутньої громадкості про гіркий досвід співпраці з паном ОСОБА_3 При цьому хто знімав вказаний виступ на відеокамеру, а головне, хто розмістив це відео в мережі Інтернет йому не відомо. В задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечив проти заявленого позивачем позову та зазначив про те, що висловлювання ОСОБА_2, що були у її виступі, свідчать про те, що вони направлені не на приниження честі, гідності чи ділової репутації позивача, а є оціночними судженнями, вираженням суб'єктивної думки та надання критичної оцінки певним фактам та недолікам. Межа допустимої критики позивача як публічної особи є ширшою, ніж для пересічної особи і при вирішенні даного спору суд повинен враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12.02.2004 року Комітетом ОСОБА_6 Європи.

Заслухавши пояснення позивача, відповідача ОСОБА_2І та її представника адвоката ОСОБА_5, враховуючи письмові пояснення відповідача ОСОБА_4 та дослідивши надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 є безпідставними та не підлягають до задоволення в повному обсязі.

Судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Крім цього, згідно із ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

В судовому засіданні встановлено, що 27 лютого 2015 року в приміщенні Костопільської районної адміністрації відбулося представлення новопризначеного голови Костопільської РДА - ОСОБА_3 та проведення громадських слухань з даного питання.

Під час проведення громадських обговорень призначення позивача на посаду голови Костопільської РДА, відповідач ОСОБА_2 у своєму виступі висловилася про те, що « позивач «обікрав» її сина , «вибив (у нього) боргову розписку силою» , а «суд виграв, бо в суді такі самі, (як позивач) негативні особи» і в суді (позивач) ногами двері відкриває» .

Виступ ОСОБА_2 був зафікосований на відеозйомку та розміщений в інтернетмережі: https://www.youtube.com/watch?v*rw5QVDSWdOk.

Вказану інформацію позивач вважає такою, що є недостовірною, а тому принижує його честь та гідність.

Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація поширена «з явним злим умислом», тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позицію політичних лідерів, інших публічних осіб та сформувати про них свою думку.

Відповідно до чинного законодавства позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права.

Із змісту п.15 Постанови Пленуму ВСУ №1 від 27 лютого 2009 року згідно з ч.3 ст.277 ЦК України негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

У відповідності з ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

В свою чергу Конституція України гарантує кожній особі право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір (стаття 34 ). Така ж правова норма і закріплена у частині 1 статті 302 ЦК України.

Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів N 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Законом України «Про інформацію» передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень (частина 1 стаття 30).

У пунктах 1, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 зазначено, що беручи до уваги положення ст. ст. 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Пленум Верховного Суду України у своїх роз'ясненнях звертає увагу на те, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (частина 2 статті 47-1 Закону України «Про інформацію»).

Згідно пункту 21 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету ОСОБА_6 Європи (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської ОСОБА_7 Європи про право на недоторканість приватного життя (далі - Резолюція).

Зокрема, у Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У ст. ст. 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв'язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Позивач по справі, в той час, коли відбувалися дані події був призначений на посаду голови Костопільської РДА, тобто є публічною особою у розумінні Резолюції 1165 (1998) Парламентської ОСОБА_7 Європи про право на недоторканість приватного життя. Відтак, він є відкритим для суворої критики і пильного нагляду громадськості і відповідно межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою.

Інформація, яка була поширена ОСОБА_2 під час громадських слухань, відносно ОСОБА_3, що позивач вибив у її сина ОСОБА_4 боргові розписки є критикою його дій та не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, тобто є оціночним судженням.

Суд звертає увагу на те, що дійсно стиль викладення вищезазначеного матеріалу є доволі нетерпимим до позивача, жорстким і таким, що може викликати обурення, почуття образи, але позивач не довів того, що інформація поширена відповідачем ОСОБА_2 з явним злим умислом, а не з метою сформувати думку про позивача.

У зв'язку з викладеним, суд, вважає, що немає фактів, які б доводили, що зазначені вище висловлювання щодо публічної особи, якою є позивач, мотивовані цілеспрямованими діями з метою принизити його честь, гідність чи ділову репутацію, а тому вирішуючи спір, суд враховує зазначені вимоги закону, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України та те, що межі допустимої критики стосовно політиків, державних службовців, що діють як офіційні особи, більше відкриті для прийнятної критики, ніж приватні особи.

Крім того, позивач не надав суду жодного належного доказу про те, що поширена про нього інформація є відомостями, які містять фактичні дані.

А відтак, суд дійшов висновку, що така інформація, відповідно до положень статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту і не підлягає спростуванню та доведенню її правдивості.

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, ОСОБА_8 і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї "інформації" чи тих "ідей", які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких "демократичне суспільство" неможливе.

Згідно зі ст. 17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини, суди повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Аналіз зазначеного національного законодавства та статті 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що інформація про спростування якої пред'явив вимоги ОСОБА_3 не підлягає визнанню недостовірною, оскільки така інформація стосується позивача, як публічної особи, а тому він повинен бути готовим до неї, оскільки межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою.

У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року№ 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснено, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (п. 2 ч. 2ст. 119 ЦПК).

Оскільки в судовому засіданні не встановлено, а позивачем не надано доказів того, що саме відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 поширили оспорювану відеоінформацію в мережі Інтернет, що є також підставою для відмови в задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,11,60,209,212,214-215 ЦПК України, ст.ст.3,32,34 Конституції України, ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.277,297,302 ЦК України, ст.30, 47-1 «Про інформацію», Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 , суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації фізичної особи - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Рівненської області через Костопільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СуддяОСОБА_9