Справа №591/2332/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1459/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Кононенко О. Ю.,

суддів - Криворотенка В. І. , Хвостика С. Г.

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 04 серпня 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: Перша Сумська нотаріальна контора Сумської області, про визнання договору довічного утримання не вчиненим, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

в с т а н о в и л а:

17 травня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 03 лютого 2013 року померла його бабуся ОСОБА_5 Після її смерті відкрилася спадщина і у встановленому законом порядку він звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини на підставі заповіту, що був складений на його імя. Після подання ним такої заяви було відкрито спадкову справу. Проте, нотаріусом йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з тим, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 08 червня 2006 року укладено договір довічного утримання. Відповідач, відповідно до норм ст. 210 ЦК України, які діяли на той час, не здійснила реєстрації права власності, так як згідно з ухвалою Зарічного районного суду м. Суми на спірне майно було накладене обтяження у вигляді заборони на відчуження, як захід забезпечення позову. Таким чином, ОСОБА_5, укладаючи договір довічного утримання, не мала на той час повноважень щодо його укладення у зв'язку з наявністю обтяження.

В свою чергу, нотаріусом, в порушення Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій було здійснено нотаріальне посвідчення договору не зважаючи на те, що майно перебувало під обтяженням.

Просив визнати договір довічного утримання від 08 червня 2006 року, що вчинений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, не вчиненим (не укладеним). Визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 на 42/100 частин житлового будинку площею 102,7 кв.м, загальна площа яких становить 45,6 кв.м, житлова площа 25,1 кв.м, що складаються з: веранди 1-І, площею 3,1 кв.м, коридору 1-ІІ, площею 4,4 кв.м, кухні 1-3 площею 7,2 кв.м, коридору 1-4 площею 5,8 кв.м, житлової кімнати 1-5 площею 11,4 кв.м, житлової кімнати 1-6 площею 6,1 кв.м, житлової кімнати 1-7 площею 7,6 кв.м, а також на господарські будівлі та споруди, а саме: сарай «Г», сарай «Е», вбиральню «Д» та огорожу № 2 за адресою: м. Суми, вул. Менделєєва, буд. 33.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 04 серпня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано договір довічного утримання (догляду) від 08 червня 2006 року, що вчинявся між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не вчиненим (не укладеним).

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 42/100 частин житлового будинку площею 102,7 кв.м, загальна площа яких (частин) становить 45,6 кв.м, житлова площа 25,1 кв.м, що складаються з: веранди 1-І площею 3,1 кв.м, коридору 1-ІІ площею 4,4 кв.м, кухні 1-ІІІ площею 7,2 кв.м, коридору 1-IV площею 5,8 кв.м, житлової кімнати 1-V площею 11,4 кв.м, житлової кімнати 1-VI площею 6,1 кв.м, житлової кімнати 1-VII площею 7,6 кв.м, а також на господарські будівлі та споруди, а саме: сарай «Г», сарай «Е», вбиральню «Д» та огорожу № 2 за адресою: м. Суми, вул. Менделєєва, буд. № 33 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. Стягнути на її користь з позивача судові витрати у справі за надання правової допомоги та зняти заборону на відчуження, накладену Зарічним районним судом м. Суми.

При цьому зазначає, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив той факт, що договір довічного утримання був укладений відповідно до вимог ст. 745 ЦК України у письмовій формі 08 червня 2006 року, посвідчений нотаріусом. Після посвідчення був внесений до Державного реєстру правочинів, в якому вона зазначена як набувач, а також внесений в Єдиний реєстр заборон на відчуження обєктів нерухомого майна, в якому вона зазначена як власник 42/100 частин будинку № 33 по вул. Менделєєва в м. Суми.

Вказує, що в тексті договору довічного утримання зазначено, що нотаріусом накладається заборона відчуження на 42/100 частин житлового будинку, належних їй до закінчення дії договору. Заборону знято 05 травня 2014 року у звязку із смертю відчужувача ОСОБА_5, після чого вона могла отримати свідоцтво про право власності та вільно розпоряджатись належною їй власністю.

Крім того, при розгляді справи судом не були досліджені рішення попередніх судів, ухвалених у справах за позовами ОСОБА_4 до неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_3 та її представника адвоката ОСОБА_6, які підтримали доводи апеляційної скарги, позивача ОСОБА_4 та його представників адвоката ОСОБА_7, ОСОБА_8 які проти скарги заперечували, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи убачається, що 20 вересня 1990 року ОСОБА_5 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 42/100 частин житлового будинку, що розташований за адресою: м. Суми, вул. Менделєєва, 33 (а.с. 8).

08 червня 2006 року ОСОБА_5 уклала договір довічного утримання (догляду) з ОСОБА_3, відповідно до умов якого ОСОБА_5 передала у власність останній належні їй на праві власності 42/100 частин вищезазначеного будинку з відповідною частиною надвірних та побутових будівель. У договорі зазначено, що накладено заборону відчуження зазначених у договорі 42/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних господарчих та побутових будівель, розташованих за адресою: м. Суми, вул. Менделєєва, 33, належних ОСОБА_3 до закінчення або припинення договору довічного утримання (догляду) (а.с. 13).

04 листопада 2008 року ОСОБА_5 склала заповіт, згідно з яким все своє майно заповідала ОСОБА_4, який є її онуком (а.с. 7).

03 лютого 2013 року ОСОБА_5 померла (а.с. 9).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 12 червня 2014 року, яке набрало законної сили, вже було встановлено, що договір довічного утримання від 08 червня 2006 року не було зареєстровано в установленому законом порядку (в матеріалах інвентаризаційної справи такі відомості відсутні), а тому в судовому засіданні не було доведено, що вказаний правочин взагалі був вчинений.

Колегія суддів з таким висновком місцевого суду погодитись не може, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Стаття 745 ЦК України в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, передбачає, що договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачу у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації.

За частиною 4 статті 334 ЦК України, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

На час укладення договору довічного утримання між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 08 червня 2006 року, порядок державної реєстрації правочинів було врегульовано Тимчасовим порядком державної реєстрації правочинів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 671 від 26 травня 2004 року, який діяв до 05 вересня 2012 року.

Згідно з п. п. 1, 5, 6, 9 вказаного Порядку, державна реєстрація правочинів проводилась відповідно до вимог Цивільного кодексу України шляхом внесення реєстратором (в тому числі державною нотаріальною конторою чи приватним нотаріусом) відповідної інформації до Державного реєстру правочинів єдиної компютерної бази даних, яка містить інформацію про правочини, що підлягають державній реєстрації, забезпечує її зберігання, видачу та захист від несанкціонованого доступу.

Державній реєстрації підлягали, зокрема, договори довічного утримання (догляду), за якими передавалось набувачеві у власність нерухоме майно шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру одночасно з його нотаріальним посвідченням.

Як убачається з матеріалів справи, 24 листопада 2014 року Зарічним районним судом м. Суми у цивільній справі № 591/7808/14-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: КП «Сумське МБТІ», Перша Сумська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування на 42/100 частин житлового будинку, ухвалене рішення, яке набрало законної сили і яким відмовлено позивачу у задоволенні його вимоги за необґрунтованістю.

Вказаним рішенням було встановлено, що договір довічного утримання, укладений ОСОБА_5 з ОСОБА_3 08 червня 2006 року був нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 3-1571.

Крім того, Першою Сумською державною нотаріальною конторою, після укладення та одночасно з нотаріальним посвідченням вказаний договір довічного утримання був зареєстрований в Державному реєстрі правочинів 09 червня 2006 року за № 1360572.

Вказані факти були достеменно встановлені та перевірені у судових засіданнях, як у суді першої, так і апеляційної інстанцій.

Місцевий суд, з чим погодився і Апеляційний суд Сумської області в своїй ухвалі від 24 грудня 2014 року, дійшов висновку про те, що 08 червня 2006 року, в момент реєстрації договору довічного утримання (догляду), право власності на 42/100 частин будинку з відповідною частиною надвірних побутових будівель за адресою: м. Суми, вул. Менделєєва, 33 перейшло від ОСОБА_5 до ОСОБА_3 Тобто, ОСОБА_5 втратила право власності на майно, яке передала по договору довічного утримання, а тому не могла його передавати у спадок, обмінювати, дарувати, продавати (а.с. 44-45, 48-50).

На підставі ч. 3 ст. 61 ЦПК України, відповідач звільнена від доказування обставин, встановлених вищезазначеними судовими рішеннями у цивільній справі, що набрали законної сили.

За таких обставин, договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 08 червня 2006 року був нотаріально посвідчений, пройшов державну реєстрацію, як це передбачено ст. 745 ЦК України, а тому не може бути визнаним не вчиненим (не укладеним).

Посилання позивача в обгрунтування позову на те, що на час укладення договору довічного утримання існувала заборона на відчуження спірного нерухомого майна, спростовується рішенням про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 887664 від 14 березня 2013 року, з якого убачається, що державна реєстрація обтяження зареєстрована Першою Сумською державною нотаріальною конторою 21 квітня 2008 року (а.с. 166), тобто після укладення спірного договору.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що на момент відкриття спадщини, на підставі заяви ОСОБА_4, були всі правові підстави для прийняття ним спадщини на підставі заповіту та набуття права власності на спірне нерухоме майно, є помилковим.

Оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню на підставі п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, у звязку з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права, з ухваленням нового рішення про відмову позивачу у задоволенні позову.

У звязку з тим, що право власності на 42/100 частин спірного житлового будинку за договором довічного утримання (догляду) перейшло до ОСОБА_3, необхідно зняти арешт, накладений ухвалою судді Зарічного районного суду м. Суми від 09 вересня 2016 року на 42/100 частин житлового будинку № 33 по вул. Менделєєва в м. Суми, право власності (спільної часткової) на які зареєстровано за ОСОБА_3

Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України, витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Згідно з ч. 1 ст. 56 ЦПК України, правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Відповідачкою ОСОБА_3 укладено договір від 24 червня 2016 року про ведення цивільної справи в суді (а.с. 52).

Представництво здійснено адвокатом ОСОБА_6, яка приймала участь в судових засіданнях, надавала пояснення, заперечення, заявляла клопотання.

Тривалість судових засідань, в яких приймала участь адвокат становить 1 год. 58 хв., що підтверджується журналами судових засідань.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2016 рік» установлено у 2016 році мінімальну заробітну плату з 1 травня 2016 року 1450 грн.

Згідно зі ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2017 рік», установлено прожитковий мінімум на працездатних осіб з 1 січня 2017 року - 1600 гривень.

З вищенаведених норм законів вбачається, що розмір компенсації витрат на правову допомогу при розгляді цієї справи у погодинному розмірі не може перевищувати 580 грн. (1450 х 40%) у 2016 році та 640 грн. (1600 х 40%) у 2017 році.

Таким чином, максимальний розмір компенсації витрат на правову допомогу за участь у судових засіданнях, які тривали 1 годину 58 хвилин, становить 1251 грн. 28 коп.

Колегія суддів вважає за необхідне визначити компенсацію витрат на правову допомогу за розгляд справи у суді першої інстанції, які підлягають стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 у розмірі 1251,28 гривень.

Відповідно до ч. ч. 3, 5 ст. 88 ЦПК України, слід стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 2319 грн. 56 коп. компенсації судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, а також в дохід держави 551 грн. 20 коп. судового збору, недоплаченого при поданні позовної заяви до суду першої інстанції за вимогу немайнового характеру.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Скасувати рішення Зарічного районного суду м. Суми від 04 серпня 2017 року та ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання не вчиненим, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

Зняти арешт, накладений ухвалою судді Зарічного районного суду м. Суми від 09 вересня 2016 року на 42/100 частин житлового будинку № 33 по вул. Менделєєва в м. Суми, право власності (спільної часткової) на які зареєстровано за ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1251 гривень 28 копійок компенсації витрат на правову допомогу та 2319 грн. 56 коп. компенсації судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави 551 грн. 20 коп. судового збору, недоплаченого при поданні позовної заяви до суду першої інстанції.

Рішення набрало законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді -