Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 334/6317/17 Головуючий у 1-й інстанції: Дубина Л.А.
Провадження № 22-ц/778/3954/17 Суддя-доповідач Поляков О.З.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого Полякова О.З.

Суддів Крилової О.В.

Трофимової Д.А.

При секретарі Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів позики,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання недійсним договорів позики.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що у період з 26.08.1994 року по 25.07.2014 року перебувала з ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі. При розгляді Ленінським районним судом м. Запоріжжя цивільної справи за позовом ОСОБА_4 до неї про поділ майна подружжя та стягнення коштів ОСОБА_4 були заявлені вимоги про стягнення 400 000 грн., які становлять 1/2 частину суми позики, які ніби то повернуті ним ОСОБА_5 за договорами позики від 23.04.2007 року, 16.08.2007 року, 18.02.2008 року та 17.03.2008 року.

Зазначає, що вказані договори позики мають бути визнані недійсними, оскільки вона не надавала згоду на укладання цих договорів.

Крім того, вважає, що позичені 175 000 доларів США були отримані та витрачені ОСОБА_4 не в інтересах сім'ї. Вона взагалі не знала про існування цих договорів і боргових зобов'язаннях останнього.

Також, вважає, що вказані договори позики фактично були складені у 2014 році з метою зменшення її частки в спільному майні подружжя.

Враховуючи вищевикладене просила суд визнати недійсними договори позики від 23.04.2007 року, 16.08.2007 року, 18.02.2008 року та 17.03.2008 року, стягнути з відповідачів на її користь судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду, ухвалити нове яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Вислухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і

обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів

апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до

висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи між ОСОБА_5 і ОСОБА_4 23.04.2007 р., 16.08.2007 р., 18.02.2008 р., 17.03.2008 р. укладено договори позики відповідно до умов яких, ОСОБА_4 передано у позику грошові кошти на загальну суму 175 000 доларів США. На підтвердження отримання грошових коштів позичальником, ОСОБА_4, 23.04.2007 р., 16.08.2007 р., 18.02.2008 р., 17.03.2008 р. видано письмові розписки. ( а.с. 5-17,т.1 ).

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до приписів ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, при укладанні оспорюваних договорів позики від 23.04.2007 р., 16.08.2007 р., 18.02.2008 р., 17.03.2008 р. сторонами дотримано вимоги закону.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 посилається на довідку з ДПІ у Ленінському районі м. Запоріжжя ДФС у Запорізькій області про розмір отриманих доходів ОСОБА_4 у період 2013-2014 р.р. ( а.с.74,т.1 ), а також відсутність доходів у ОСОБА_5 згідно відомостей ДПІ у Комунарському районі м. Запоріжжя ДФС у Запорізькій області ( а.с.72,т.1).

Крім того, підтвердженням безгрошовості договорів позики, на думку ОСОБА_6 є відомості з ПАТ « ОТП-Банк» про порядок погашення заборгованості за кредитним договором та звіт №332/ЗФ про незалежну оцінку вартості житлових приміщень у житловій індивідуальній одноповерховій будівлі за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с.211-250 т.1).

Проте, зазначені докази не дають суду підстав дійти висновку про неможливість укладання даних договорів позики і їх безгрошовість.

Окрім цього згідно до вимог ч.1 ст. 1051 ЦК України саме позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Інших доказів, які б доводили безгрошовість договорів позики позивачем суду першої інстанції не надано.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Підтвердженням реального виконання ОСОБА_4 зобов'язання за договорами позики є розписка ОСОБА_5 від 06.06.2014 року, зі змісту якої випливає, що на виконання рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05.05.2014 року ОСОБА_4 передав останньому 800 000 грн. (а.с.17, т.1 ).

Крім того, в матеріалах справи міститься рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2014 року (а.с. 25-27, т. 1) та рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 травня 2015 року (а.с. 209, т.1), якими підтверджується факт отримання ОСОБА_7 грошових коштів від ОСОБА_5 за договорами позики саме в інтересах сім'ї, що спростовує доводи ОСОБА_6 відносно безгрошовості вищезазначених договорів позики.

Стосовно доводів ОСОБА_6, що договори позики мають бути визнані недійсними з підстав відсутності її згоди на їх укладання і посилання на ст. 65 СК України, то слід зауважити, що вказана норма визначає право кожного з подружжя на розпорядження майном, яке є об'єктом права спільної сумісної власності.

Суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що заявлені вимоги не доведені належними і допустимими доказами, є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

З урахуванням викладеного ,рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, є правильним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

За таких обставин колегія не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 315,317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 2017 року у цій справі - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: