У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,
суддів: Євграфової Є.П.,Ізмайлової Т.Л.,
Євтушенко О.І.,Карпенко С.О.,
розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до Шевченківського районного суду Харківської області, Апеляційного суду Харківської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,за касаційною скаргою ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 17 серпня 2016 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області від 03 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 звернулися до суду з позовом до Шевченківського районного суду Харківської області, Апеляційного суду Харківської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди. В обгрунтування позовних вимог позивачі посилались на те, що 17 березня 2004 року вони звернулися до Шевченківського районного суду Харківської області з позовною заявою до ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої залиттям належної їм квартири. Ухвалою Шевченківського районного суду Харківської області від 19 березня 2004 року їх позовна заява була залишена без руху, а в подальшому ухвалою цього ж суду від 07 травня 2004 року позовна заява була визнана неподаною та повернута позивачам. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 07 жовтня 2004 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 було задоволено, ухвалу Шевченківського районного суду Харківської області від 07 травня 2004 року скасовано, матеріали повернуто до суду першої інстанції для вирішення питання про прийняття позовної заяви. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Луганської області, як суду касаційної інстанції, від 24 травня 2007 року касаційну скаргу ОСОБА_9 на ухвалу апеляційного суду Харківської області від 07 жовтня 2004 року відхилено, ухвала апеляційного суду Харківської області від 07 жовтня 2004 року залишена без змін. Проте, після повернення до Шевченківського районного суду Харківської області справа була знищена працівниками канцелярії і до цього часу не розглянута. У обліково-статистичній картці на цивільну справу результат розгляду справи зазначено - закрито провадження у справі. Вказані обставини стали відомі позивачам лише у 2012 році з відповіді Вищої ради юстиції України. Позивачі вважають, що неправомірними діями відповідачів їм були спричинені суттєві душевні страждання та переживання, у зв'язку з порушенням права на справедливий суд. Справа протягом 12 років не розглянута судами, вони не отримали судовий захист їх прав, їх позбавлено доступу до правосуддя, обліково-статистичну картку та акт знищення сфальсифіковано судом. Незаконними діями та бездіяльністю відповідачів їм спричинена моральна шкода. Посилаючись на вказані обставини, позивачі просять визнати факт порушення відповідачами Шевченківським районним судом м. Харкова та апеляційним судом Харківської області права, передбаченого ст.6 Європейської Конвенції про захист основних свобод та прав людини в цивільній справі №2-265/04 відносно позивачів. З урахуванням доповнень до позовної заяви позивачі просили стягнути з Шевченківського районного суду Харківської області на їх користь в рахунок відшкодування моральної шкоди по 1 млн. грн; з апеляційного суду Харківської області - по 1 млн. грн кожному; зобов'язати Державну казначейську службу України здійснити заходи до безспірного списання коштів з відповідного рахунку державного бюджету на відшкодування позивачам моральної шкоди по 2 млн. грн кожному, завдану районним та апеляційним судами та їх працівниками, в трьохмісячний термін з моменту набрання рішення суду законної сили.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 17 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області від 03 жовтня 2016 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 просять оскаржені рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що під час судового розгляду справи позивачами не надано жодного доказу в розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України на підтвердження того, що їм завдано моральної шкоди, в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження факт порушення прав позивачів, завдання позивачам моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру діями чи бездіяльністю відповідачів, позивачами не надано доказів наявності моральної шкоди, протиправності діяння чи бездіяльності відповідачів, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідачів та вини відповідачів в її заподіянні.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачі неодноразово звертались до судів першої, апеляційної інстанції з позовами про відшкодування немайнової шкоди. В обґрунтування своїх доводів позивачі вказують, що моральні страждання їм завдано неправомірними діями та бездіяльністю судів, які полягають у тому, що справа за їх позовом до ОСОБА_9 про відшкодування шкоди залишається нерозглянутою впродовж 12 років, справа була знищена, обліково-статистичну картку та акт знищення сфальсифіковано судом, в результаті чого їх позбавлено доступу до правосуддя, що, в свою чергу, завдало моральної шкоди позивачам.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 28 жовтня 2015 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до Шевченківського районного суду Харківської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди. В тексті рішення зазначено, зокрема, що позивачі не довели, що з 2005 року до 2012 року вони цікавилися ходом розгляду справи за їх позовом до ОСОБА_9 про відшкодування шкоди; після з'ясування факту знищення судової справи скористатися своїм процесуальним правом звернення до суду для вирішення питання про відновлення втраченого судового провадження не побажали (а.с. 5-7, т. 1).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

За приписами ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право звертатися за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Кожному гарантується право звернутись із конституційною скаргою до Конституційного Суду України з підстав, установлених цією Конституцією, та у порядку, визначеному законом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (ст. 56 Конституції України).

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 р. № 6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів» судам роз'яснено, що у розумінні положень ч. 1 ст. 2, пп. 1, 7, 9 ч. 1 ст. 3, ст. 17, ч. 3 ст. 50 Кодексу адміністративного судочинства України судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб'єктами владних повноважень і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв'язку з розглядом судових справ. Скарги на дії, бездіяльність і рішення суддів мають розглядатися відповідно до процесуального законодавства.

Зазначені роз'яснення є відтворенням положень ст. ст. 62, 126 і 129 Конституції України, відповідно до яких матеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного; судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Отже, зазначеними положеннями Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов'язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування моральної шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

У зв'язку із викладеним розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), пов'язаних із розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено.

Також у Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема, питання етики, несумісної поведінки та безсторонності зазначено, що за загальним принципом судді повинні персонально бути повністю звільненими від відповідальності стосовно претензій, які пред'являються їм у зв'язку з добросовісним здійсненням ними своїх функцій. Судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (у тому числі, наприклад, надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Застосування положення ч. 6 ст. 1176 ЦК України можливе у випадку, коли предметом позову є інші дії чи бездіяльність, зокрема, суду, які не пов'язані зі здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, яке має на меті прийняття акту органом судової влади.

Тобто це інші дії суддів (суду) при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті, у разі їх незаконних дій або бездіяльності і якщо вина судді встановлена не лише вироком суду, а й іншим відповідним рішенням суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Згідно зі ст. 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

Її в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах.

Відповідно до п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Судами попередніх інстанцій правильно враховано, що обов'язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. А у випадку відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України, незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена.

Тобто, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення нормальних життєвих зв'язків позивачів, вимагають від них додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Позивачами не наведено обставин в обґрунтування позову та не надано доказів у підтвердження моральної шкоди, завданої їм судовими органами та їх працівниками. Зокрема, не наведено в чому саме полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачам, з яких міркувань вони виходили, визначаючи розмір суми відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. Розглядувана категорія разом із такими елементами як остаточність судового рішення та своєчасність виконання остаточних рішень є невід'ємними складовими права на суд, яке, у свою чергу, посідає одне з основних місць у системі фундаментальних цінностей будь-якого демократичного суспільства. Натомість слід зазначити, що провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої залиттям належної їм квартири судом не відкривалось та остаточне рішення у справі не ухвалювалось. Позивачі не позбавлені права звернутись до суду з відповідним позовом за захистом свого порушеного права про відшкодування, завданої відповідачем шкоди, порушивши питання про поновлення процесуального строку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують та не дають підстав вважати, що при розгляді справи судами попередніх інстанцій допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 відхилити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 17 серпня 2016 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області від 03 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:Є.П. Євграфова
О.І. Євтушенко
Т.Л. Ізмайлова
С.О. Карпенко