У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Жовківського районного нотаріального округу Львівської області Капуш Ірина Михайлівна, про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Львівської області від 2 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що вона з 17 вересня 1994 року перебуває у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_4 За час шлюбу, а саме 23 травня 2014 року, за їхні спільні кошти ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу придбав земельну ділянку, площею 0,1586 га, що розташована по АДРЕСА_1, яка є спільною сумісною власністю подружжя.

Вказувала про те, що згідно з нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 1 грудня 2015 року ОСОБА_4 продав вищевказану земельну ділянку ОСОБА_5 за 113 367 грн.

Вважала, що такими діями відповідачів порушено її права, оскільки спірна земельна ділянка є спільним сумісним майном подружжя, на її відчуження потрібна була нотаріально посвідчена згода, яку вона не надавала.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3 просила суд визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки від 1 грудня 2015 року недійсним.

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 27 вересня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,1586 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, розташованої по АДРЕСА_1, у межах і розмірах, визначених державним актом від 1 грудня 2015 року між продавцем - ОСОБА_4 та покупцем - ОСОБА_5, недійсним. Скасовано заходи забезпечення позову та знято арешт з вказаної земельної ділянки, накладений ухвалою Жовківського районного суду Львівської області від 17 березня 2016 року. Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 по 2 340 грн 15 коп. судових витрат з кожного.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 2 березня 2017 року рішення районного суду в частині визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним та стягнення судових витрат скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 2 574 грн 17 коп. судового збору. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповіднодо вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарженняє неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 відчужено майно, яке перебувало у спільній сумісній власності подружжя, без згоди позивачки, а заява про надання такої згоди підписана не ОСОБА_3, а іншою особою, що у тому числі підтверджується висновком криміналістичної експертизи з дослідження почерку і підписів Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 28 липня 2016 року.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції й відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, виходив із того, що на момент посвідчення договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки ОСОБА_4 надано згоду дружини, тобто позивачки, на укладення спірного правочину, а висновок криміналістичної експертизи з дослідження почерку і підписів є неповним, оскільки ним не вирішено питання, чи підписана нотаріально посвідчена заява ОСОБА_4

Проте повністю погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3 з 17 вересня 1994 року перебуває у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_4

За час шлюбу, а саме 23 травня 2014 року, ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу придбав земельну ділянку, площею 0,1586 га, що розташована по АДРЕСА_1.

Згідно з нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 1 грудня 2015 року ОСОБА_4 продав вищевказану земельну ділянку ОСОБА_5 за 113 367 грн.

У ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя можебути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Судом установлено, що відповідно до довідки пологового відділення третьої міської клінічної лікарні м. Львова ОСОБА_3 у період з 27 листопада 2015 року по 3 грудня 2015 року, тобто на момент укладення відповідачами спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки, знаходилась на лікуванні. Крім того, сторонами визнано факт, що в день укладення вказаного правочину ОСОБА_3 не була присутня у нотаріальній конторі, унаслідок чого такі обставини доказуванню не підлягають (ч. 1 ст. 61 ЦПК України).

Відповідно до висновку криміналістичної експертизи з дослідження почерку і підписів Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 28 липня 2016 року підпис та рукописний текст від імені ОСОБА_3 у заяві від 1 грудня 2015 року про згоду на укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону та вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, не встановив, не перевірив, чи наявна нотаріально засвідчена згода ОСОБА_7 на укладення ОСОБА_4 спірного правочину, чи підтверджено такі обставини належними доказами.

Апеляційний суд, пославшись на те, що висновок експертизи є неповним і, як наслідок, відмовив у позові, не звернув уваги на положення ст. 212 ЦПК України. Зокрема згідно з ч. 2 ст. 212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення, а у ч. 6 ст. 147 ЦПК України зазначено, що висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 212 цього Кодексу.

Крім того, за змістом положень ст. ст. 143, 144 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі і експертиза призначається ухвалою суду.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» звернуто увагу судів на необхідність суворого додержання вимог закону при призначенні судових експертиз та використанні їх висновків.

Також, у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» судам роз'яснено, що повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов'язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд має сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, сприяти здійсненню особам, які беруть участь у справі, в реалізації їхніх прав. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення зазначених вище положень закону, вказавши про те, що висновок криміналістичної експертизи з дослідження почерку і підписів Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 28 липня 2016 року є неповним, проте вищевказаного не врахував, фактично усунувся від виконання своїх процесуальних повноважень та обов'язків, не виконав вимоги ч. 4 ст. 10 ЦПК України, оскільки у разі наявності сумніву щодо висновку експерти повторну експертизу у справі не призначено, а ухвалено рішення на припущеннях, що заборонено законом (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

При новому розгляді справи після виконання зазначених вище вимог закону апеляційному суду слід звернути увагу на правові висновки Верховного Суду України, викладені, зокрема, у постановах: № 6-1587 від 12 жовтня 2016 року, № 6-17цс17 від 22 лютого 2017 року, які у силу ст. 360-7 ЦПК Україниє обов'язковим для усіх судів України.

За таких обставин, коли фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 2 березня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик