Справа № 750/4084/17
Провадження № 2/750/1286/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2017 року м. Чернігів

Деснянський районний суд міста Чернігова в складі:

судді - Рахманкулової І.П.,

із секретарем - Разумейко К.М.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2В,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання положення кредитного договору недійсним, зобовязання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

24 квітня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», в якому уточнивши позовні вимоги згідно заяви від 11 жовтня 2017 року (а/с 58), просить визнати недійсною з моменту укладення ч. 2 п.п. 1.4.2.2. п. 1.4.2. кредитного договору № 26005 від 28 грудня 2011 року, укладеного між ним та Публічним акціонерним товариством ОСОБА_3 та зобовязати відповідача здійснити перерахунок за даним кредитним договором, зарахувавши 25987 грн. 06 коп. сплаченої ним комісії за кредитом станом на 11 жовтня 2017 року у рахунок сплати заборгованості за основною сумою кредиту.

Позивач обґрунтував свій позов тим, що 28 грудня 2011 року між ним та Публічним акціонерним товариством ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 26005, відповідно до якого позивач отримав кредит в сумі 105210 грн. на купівлю автомобіля на строк до 28 грудня 2018 року. У подальшому право вимоги за вказаним кредитним договором перейшло до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк». Частину 2 п.п. 1.4.2.2. п. 1.4.2. зазначеного кредитного договору позивач вважає несправедливою умовою договору, яка суперечить ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а отже такою, що підлягає визнанню недійсною з моменту укладення договору.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що вимоги позивача є безпідставними, адже умови кредитного договору повністю відповідають вимогам чинного законодавства та банком не було допущено жодного порушення як принципу рівності сторін договору, так і загальних засад цивільного законодавства. Крім того, представник відповідача просила застосувати строк позовної давності, так як кредитний договір було укладено 28 грудня 2011 року і саме в цей момент позивач дізнався про умови договору, які він вважає несправедливими, а тому строк звернення до суду з вимогою про визнання положення кредитного договору недійсним сплинув 28 грудня 2014 року.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

У судовому засіданні встановлено, що 28 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 26005, відповідно до якого останній отримав кредит на купівлю автомобіля GEELY FE-2 у сумі 105210 грн. зі сплатою відсотків за користування ним строком до 28 грудня 2018 року (а/с 3-6).

Відповідно до ч. 2 п.п. 1.4.2.2. п. 1.4.2. кредитного договору № 26005 від 28 грудня 2011 року, яку позивач просить визнати недійсною, за користування кредитом позичальник сплачує комісію за обслуговування кредитної заборгованості, починаючи з 13 місяця дії цього договору, в розмірі 0,65% від суми кредиту, зазначеної в п. 1.1. цього договору, в гривні, починаючи з 29 грудня 2012 року до моменту повного погашення заборгованості за цим договором (а/с 3).

Так, згідно додатку № 1 до кредитного договору, розмір розрахованої банком щомісячної комісії складає 683 грн. 87 коп. (а/с 7).

Позивач вказав, що загальний розмір сплаченої ним комісії за період з 29.12.2012 по 11.10.2017 складає 25987 грн. 06 коп.

Позивач вважає, що його обовязок сплачувати щомісячну комісію за обслуговування кредитної заборгованості є несправедливою умовою кредитного договору, яка суперечить ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і зазначає, що встановивши у кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості у ньому не було зазначено, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику. При цьому, як вказує позивач, відповідач нараховував і нараховує комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

Про своє порушене право позивач дізнався у квітні 2017 року, коли звернувся до ПАТ «Дельта Банк» для отримання довідки по кредитному договору і за її видачу був вимушений сплатити банку комісію в розмірі 100 грн., що підтверджується квитанцією 2205792 від 04.04.2017 (а.с.133)

Згідно повідомлення Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 від 06 грудня 2013 року, надісланого позивачу, 02 грудня 2013 року первісним кредитором - Публічним акціонерним товариством ОСОБА_3 було відступлено право вимоги за вказаним кредитним договором новому кредитору - Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» (а/с 9).

Згідно положень статей 6, ч. 1 ст. 626, ст. 627, ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобовязання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки банк надав позичальнику кредит на купівлю автомобіля, який є споживчим, то при укладенні цього договору банк зобовязаний був дотримуватись вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, у справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого субєкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

За змістом ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про: 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

На час укладення між сторонами кредитного договору №6005 від 28.12.2011 ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в реакції змін до Закону, що діяли з 16.10.2011 забороняла кредитодавцю встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

За загальним правилом ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу, в силу яких особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Частиною другою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Оскільки частина 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка була чинною на час укладення між сторонами правочину, містила заборону кредитодавцю встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь які збори, відсотки, комісії, платежі, які не є послугою у визначенні цього Закону і така умова договору є нікчемною згідно Закону, а тому підстав для визнання недійсною з моменту укладення ч. 2 п.п. 1.4.2.2. п. 1.4.2. кредитного договору № 26005 від 28 грудня 2011 року, укладеного між ним та Публічним акціонерним товариством ОСОБА_3, суд не вбачає.

Проте, позивач сплачував відповідачу щомісячні платежі і з січня 2013 року зі сплачених коштів щомісяця банк зараховував на погашення комісії по 683 грн. 87 коп., як це було передбачено додатком №1 до кредитного договору (а.с.7)

Згідно наданого відповідачем розрахунку заборгованості за договором кредиту, станом на 31.10.2017 позивач має заборгованість за кредитом -21698 грн. 60 коп.; заборгованість за відсотками 279 грн. 14 коп.; заборгованість за комісією 18378 грн. 25 коп. Також позивачу нараховано пені на цю дату в розмірі 64801 грн. 23 коп. та штраф 4208 грн. 40 коп. (109-111)

За таких обставин, враховуючи, що зі здійснених позивачем платежів банк вже зарахував на погашення комісії згідно підрахунків позивача 25987 грн. 06 коп., проте, у звязку з несправедливою умовою договору про сплату комісії йому ще й нараховано борг по комісії в розмірі 18376 грн. 25 коп. та пеню через несвоєчасну сплату.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що порушене право позивача через несправедливу умову договору про сплату комісії має бути відновлено шляхом зобовязання Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» зарахувати в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 26005 від 28 грудня 2011 року сплачені ОСОБА_1 кошти на виконання умов цього договору та зараховані банком на погашення комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Проте, суд не вбачає підстав для зобовязання відповідача зарахувати кошти саме на погашення тіла кредиту, адже порядок зарахування банком коштів врегульовано п.2.8 укладеного між сторонами кредитного договору.

Оскільки суд не знайшов підстав для задоволення вимог позивача про визнання недійсною з моменту укладення ч. 2 п.п. 1.4.2.2. п. 1.4.2. кредитного договору № 26005 від 28 грудня 2011 року, так як прийшов до висновку, що вказана умова договору є нікчемною, а тому клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності щодо даної вимоги, є безпідставним.

У звязку з частковим задоволенням позову з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 292, 294 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання положення кредитного договору недійсним, зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.

Зобовязати Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» зарахувати в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 26005 від 28 грудня 2011 року сплачені ОСОБА_1 кошти на виконання умов цього договору та зараховані банком на погашення комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь держави 640 грн. судового збору.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Чернігівської області.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: