АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Головуючий в І інстанції Хайдарова І.О.
Доповідач: Приходько Л.А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючого: Приходько Л.А.

суддів: Бездрабко В.О.

Кузнєцової О.А

секретар: Кутузова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3, діючої в інтересах ОСОБА_4, на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 08 червня 2017 року у справі

за позовом

ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6, третя особа - сектор з питань опіки та піклування служби у справах дітей виконавчого комітету Корабельної районної у м. Херсоні ради, про визнання недійсним договору оренди житла та застосування наслідків його недійсності,

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулась в суд з зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 листопада 2016 року є власником квартири АДРЕСА_1. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №74179699 від 28 листопада 2016 року. Однак позивачка позбавлена можливості користуватися вказаною квартирою оскільки у квартирі проживають відповідачі, ОСОБА_2, ОСОБА_6, на підставі договору оренди укладеного 12 травня 2015 року, строком на 2 роки 11 місяців, з ОСОБА_5 На пропозицію звільнити квартиру відповідачі відповіли відмовою.

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 15 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 18 травня 2016 року, визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом видане 05 травня 2015 року ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_1 та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про державну реєстрацію права власності ОСОБА_8 на спірну квартиру.

Посилаючись на те, що договір оренди є недійсним, оскільки ОСОБА_5 не є власником спірної квартири, а договір оренди не відповідає вимогам Житлового кодексу України та Цивільного кодексу України, позивачка остаточно просила визнати недійсним договір оренди квартири АДРЕСА_1 від 12 травня 2015 року з моменту його вчинення, а саме з 12 травня 2015 року; застосувати наслідки недійсності договору оренди квартири АДРЕСА_1 від 12 травня 2015 року шляхом виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_2, ОСОБА_6; зобов'язати ОСОБА_2, ОСОБА_6 передати їй квартиру АДРЕСА_1 у стані, який існує на час подачі позову; стягнути з відповідачів судові витрати.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 08 червня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано недійсним договір оренди квартири АДРЕСА_1 від 12.05.2015 з моменту його вчинення. Зобов'язано ОСОБА_2 та ОСОБА_6 передати ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1. У задоволенні інших вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, діючи в інтересах ОСОБА_4, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, і таким, що ухвалене з порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині відмови у застосуванні наслідків недійсності договору оренди квартири АДРЕСА_1 від 12 травня 2015 року шляхом виселення з цієї квартири без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_2 ОСОБА_6 скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення яким задовольнити вимоги ОСОБА_4 в цій частині.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_4 в повному обсязі.

Під час розгляду справи представник ОСОБА_4 - ОСОБА_3 свою апеляційну скаргу підтримала в повному обсязі за обставинами викладеними у скарзі, просила рішення суду в частині відмови у застосуванні наслідків недійсності договору оренди квартири АДРЕСА_1 від 12 травня 2015 року шляхом виселення з цієї квартири без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_2 ОСОБА_6 скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_4, виселивши ОСОБА_2 та ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1

Заперечуючи проти апеляційної скарги ОСОБА_2 представник ОСОБА_4 - ОСОБА_3, зазначила, що, на її думку, рішення суду в частині задоволення позовних вимог є законним та обґрунтованим, а тому підстави для його скасування в цій частині відсутні. Просила апеляційну скаргу відхилити.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_9, яка також представляє інтереси ОСОБА_5 (а.с.83) апеляційну скаргу ОСОБА_2 підтримала в повному обсязі за обставинами викладеними у скарзі, просила рішення скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задовільнені позовних вимог ОСОБА_4 в повному обсязі.

Заперечуючи проти апеляційної скарги представника позивача - ОСОБА_3, представник ОСОБА_2 та ОСОБА_5 - ОСОБА_10 зазначила, що на її думку правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні, просила її відхилити.

Заслухавши доповідача, осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3, подана в інтересах ОСОБА_4 підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_2 - частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що 12 травня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір оренди квартири АДРЕСА_1 строком 2 роки 11 місяців тобто до 12 квітня 2018 року (а.с.23-25).

За умовами зазначеного договору, квартира, що орендується надається орендарю, ОСОБА_2, для її проживання та проживання членів її родини - чоловіка ОСОБА_6 Неповнолітні діти вселяються без згоди Орендодавця (п.2.1 Договору).

25 травня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладена додаткова угода за умовами якої збільшено строк оренди квартири до 6 років тобто до 12 травня 2021 року.

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 15 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 18 травня 2016 року визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 05.05.2015 приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Сперчуном О.О. ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_1 та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний №210856 від 05.05.2015 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на вказану квартиру (а.с.10-15).

28 листопада 2016 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Сперчуном О.О. видано ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_1(а.с.20). В той же день здійснена державна реєстрація права власності ОСОБА_4 на спірну квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно(а.с.22).

У спірний квартирі, на підставі договору найму від 12 травня 2015 року, проживають ОСОБА_2, ії чоловік ОСОБА_6, та малолітній син ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказані обставини визнані сторонами, а тому в силу вимог ч.1 ст. 61 ЦК України, доказуванню не підлягають.

Відповідно до відомостей адресно-довідкового підрозділу УДМС України в Херсонській області місце проживання ОСОБА_2, ОСОБА_6 та малолітнього ОСОБА_12 за адресою АДРЕСА_1 не зареєстровано.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання недійсним договору оренди житлового приміщення суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір оренди укладений, в супереч вимог ст. 810 ЦК України та ч.2 ст. 158 ЖК України, особою яка не мала права передавати спірне майно в оренду.

Відповідно до частин першої та третьої ст.810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату(ч.1). До договору найму житла, крім найму житла, що є об'єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом(ч.3).

Зі змісту ч. 2 ст. 158 ЖК України також вбачається, що сторонами договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові, є власник будинку (квартири) і наймач.

За правилами частини 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно частини 3 цієї ж статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зміст правочину, відповідно до частини першої ст. 203 ЦК України, не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

З матеріалів справи вбачається, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом.

Як встановлено рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 15 березня 2016 року, яке набрало законної сили, у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Сперчуна О.О., Херсонської міської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, свідоцтво про право на спадщину за законом на ім'я ОСОБА_5 видано 05 травня 2015 року приватним нотаріусом Сперчуном О.О. на підставі рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 07 квітня 2015 року про встановлення факту сумісного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_7 однією сім'єю(а.с.64), яке було скасовано рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 10 червня 2015 року(а.с.62-63). А отже в силу вимог ч.3 ст. 61 ЦПК України, вказані обставини доказуванню не підлягають.

У зв'язку відсутністю у ОСОБА_8 права на спадкування рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 15 березня 2016 року, яке набрало законної сили та є чинним на час розгляду справи, визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом видане 05 травня 2015 року на ім'я ОСОБА_5 приватним нотаріусом Сперчуном О.О. та скасоване рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1(а.с.10-15).

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що договір оренди квартири укладений з порушенням вимог ст. 810 ЦК України та ст. 158 ЖК України, згідно яких право передачі житла в оренду належить лише його власнику, оскільки ОСОБА_5 не мала права на спадкування після смерті ОСОБА_7, а рішення суду на підставі якого ОСОБА_5 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом скасовано.

Допущена судом у мотивувальній частині рішення описка, а саме зазначення ст. 180 ЦК України, замість 810 ЦК України, яка регулює спірні відносини, є підставою, відповідно до вимог ст. 219 ЦПК України, для вирішення судом питання з власної ініціативи або за заявою осіб, які беруть участь у справі, про виправлення описки, а не підставою для скасування правильного по суті рішення.

Задовольняючи позовні вимоги в цій частині, суд першої інстанції не пов'язував недійсність договору з недотриманням вимог закону про державну реєстрацію правочину, а тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про неправильне застосування судом ч.2 ст. 158 ЖК України щодо реєстрації договору найму жилого приміщення, не мають правового значення.

Правом власності, відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України, в ласникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За правилами ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 391 ЦК України власнику майна надано право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Встановивши, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 користуються, належною позиваці квартирою без відповідної правової підстави, та вимогу власника добровільно не бажають звільнити квартиру, у зв'язку із чим ОСОБА_4 позбавлена права користування та розпорядження своїм майном, суд першої інстанції дійшов ґрунтовного висновку, що відповідно до вимог ст. 387 ЦК України, позовні вимоги щодо зобов'язання відповідачів передати квартиру власнику підлягають задоволенню.

Разом з тим колегія суддів вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини рішення посилання на ст. 216 ЦК України, як на підставу задоволення цих позовних вимог, оскільки у даному випадку права власника майна не підлягають захисту шляхом задоволення позову до наймача з використанням правового механізму встановленого ст. 216 ЦК України.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог в частині виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_6 зі спірної квартири, суд першої інстанції виходив з того, що в квартирі проживає малолітня дитина, за загальним правилом реєстрація місця проживання якої встановлюється за місцем реєстрації одного з батьків, а у суду відсутні відомості щодо місця реєстрації відповідачів ОСОБА_2 та їх малолітньої дитини, у зв'язку із чим, на думку суду, можуть бути порушені права малолітньої дитини.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна.

Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За правилами ч. 1 ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Як встановлено судом ОСОБА_2, ОСОБА_6 та малолітній ОСОБА_12 вселилися та проживають у спірній квартирі на підставі договору оренди від 12 травня 2015 року.

Враховуючи що вказаний договір визнано судом недійсним, тобто вимог ч.1 ст. 236 ЦК України він є недійсним з моменту його вчинення, ОСОБА_2 та її чоловік ОСОБА_6 не набули права на користування спірним жилим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Оскільки відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_6 не набули права користування спірним приміщенням, їх малолітня дитина також не набула такого права. А отже, висновок суду про те, що виселення відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_6 з квартири може призвести до порушення прав малолітньої дитини на користування спірним жилим приміщенням є помилковим.

Встановивши, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_6, користуючись без законних підстав квартирою, що належить на праві власності позивачці, перешкоджають останній у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном, колегія суддів вважає, що захист права власника майна у даному випадку підлягає шляхом виселення відповідачів зі спірної квартири, відповідно до вимог ст. 391 ЦК України.

А отже, рішення суду в частині відмови у задоволені позовних вимог про виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 слід скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення про виселення відповідачів зі спірної квартири.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що позов пред'явлений до ОСОБА_5, в той час як судове рішення винесено відносно ОСОБА_5 без заміни в порядку визначеному ст. 33 ЦПК України неналежного відповідача висновків суду не спростовують, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, пояснень представника позивача даний спір виник саме з ОСОБА_5, а зазначення в позові імені відповідача «ОСОБА_5» є опискою. Крім того, ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 19 липня 2017 року виправлено описку в ухвалах суду від 22 березня 2017 та від 24 березня 2017 року, а саме в текстах ухвал ім'я відповідача ОСОБА_5 виплавлено з «ОСОБА_5» на «ОСОБА_5».

Доводи ОСОБА_9, яка на підставі довіреностей представляє інтереси ОСОБА_2 та ОСОБА_5, про те, що ОСОБА_5 належним чином не повідомлена про час та місце розгляду справи не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що відповідачка належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи, в розгляді справи приймала участь її представник ОСОБА_9 яка представляє іі інтереси на підставі нотаріально посвідченої довіреності (а.с. 80, 82, 83, 94,95, 99,108-111).

Посилання представника апелянта ОСОБА_9 про те, що при вирішенні спору щодо передачі квартири позивачці не визначений стан квартири в якому вона повинна бути передана, суперечать вимогам ст. 11 ЦПК України, оскільки, відповідно до уточнених позовних вимог(а.с.66-69), вимоги щодо визначення стану квартири не були предметом судового розгляду.

Зважаючи на викладене колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду в частині відмови у задоволені позовних вимог слід скасувати та ухвалити нове рішення про виселення ОСОБА_2, ОСОБА_6 зі спірної квартири; мотивувальну частину рішення змінити, виключивши посилання на ст. 216 ЦК України як на підставу задоволення позову. В решті рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів -

вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, діючої в інтересах ОСОБА_4, задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 08 червня 2017 року в частині відмови у задоволені позовних вимог про виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.

Виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1.

Це ж рішення суду змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на ст. 216 ЦК України, як на підставу задоволення позовних вимог.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з дня проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції

Головуючий Л.А. Приходько

Судді: В.О. Бездрабко

О.А. Кузнєцова