Справа № 236/1101/17
06 листопада 2017 року Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:
головуючого - судді Бікезіної О.В.,
за участю секретаря Снігирьової О.Ю.,
позивача ОСОБА_1 ,
свідків: ОСОБА_2, ОСОБА_3
розглянувши у відкритому в судовому засіданні в залі суду в м. Лиман цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за договором позики, -
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, підтвердив, викладені в позовній заяві, обставини, наполягав на задоволенні позову.
ОСОБА_4 був належним чином в порядку ч. 3 ст. 76 ЦПК України повідомлений про час та місце розгляду справи (а.с. 99, 100-101), однак, відповідач в судове засідання не прибув, про причини своєї неявки суд не повідомив, клопотання про розгляд справи без його участі суду не надав.
З огляду на це, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд цієї цивільної справи за правилами гл. 8 розділу ІІІ ЦПК України.
Суд, вислухавши позивача, свдків, дослідивши матеріали цивільної справи, зясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно до вимог ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.
Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.
Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (речі, визначені родовими ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були йому передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Суд враховує, що за висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
17 квітня 2014 року відповідач ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_1 в борг грошові кошти в розмірі 400 доларів США, які зобов"язався повернути за два місяці, тобто у строк до 17 червня 2014 року. Договір позики був оформлений розпискою написаною в цей же день власноруч ОСОБА_4 та скріпленою його підписом (а.с. 6).
Крім того, факт укладання договору позики підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_2, які суду показали, що ОСОБА_4 в іх присутності отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 400 доларів США та повинен був повернути через 2 місяці, про що була складена розписка.
Таким чином, суд вважає доведеним факт укладання між сторонами 17 квітня 2014 року договору позики на умовах, викладених в розписці.
Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 02.07.2014 року № 6-79цс14 стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобов'язань та закріплює основний принцип виконання зобов'язань принцип належного виконання, що стосується як суб'єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (ст.ст. 527-545 ЦК). За змістом ст. 526 ЦК України належне виконання зобов'язання це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Однією з умов належного виконання зобов'язання є його виконання належними суб'єктами. Частина 1 статті 510 ЦК України визначає, що сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. В частині 1 статті 527 ЦК України сформульовано загальне правило, відповідно до якого боржник зобов'язаний особисто виконати зобов'язання, а інша сторона (кредитор) повинна особисто прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором, або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.
Відповідно до ч.1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Разом з тим, частина 2 статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом НБУ.
Як вбачається з розписки від 17 квітня 2014 року сума позики зазначена як 400 доларів США. Позивач просить стягнути грошове зобов'язання у гривні за офіційним курсом НБУ станом на 13 квітня 2017 року ( 2687,5671 грн. за 100 доларів США) (а.с. 7).
Приймаючи до уваги, що на час винесення судом рішення офіційний курс НБУ станом на 06 листопада 2017 року складає 26.9626 грн. за 1 долар США та враховуючи, що в цій частині розмір позовних вимог позивачем не збільшений, суд, діючи в межах заявлених позовних вимог, вважає, що позовні вимоги у цій частині ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню у повному обсязі.
Щодо вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_4 3 % річних від простроченої суми боргу, що складає 880,00 гривень, суд зазначає наступне.
Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов"язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст.ст. 526,527,530 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до вимог договору та вимог закону. За загальним правилом одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускаються (ст. ст. 525,526 ЦК України).
Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог.
Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 в чатині стягнення боргу за договором позики та 3% річних від простроченої суми боргу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, бо відповідачем порушено право позивача за договором позики, борг до теперішнього часу не повернуто. Відповідачем не надано будь-яких заперечень щодо існуючої заборгованості.
Керуючись ст.ст 10, 11, 60, 88, 212, 214-216 ЦПК України, ст.ст. 526, 527, 530, 625, 629,1047 - 1049ЦК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за договором позики - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН НОМЕР_2) суму судового збору в розмірі 640 грн.
В іншій частині позову - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили у випадку неподання заяви відповідачем про перегляд щодо нього заочного рішення та неподання позивачем апеляційної скарги.

Відповідач протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення може подати до Краснолиманського міського суду Донецької області заяву про перегляд цього заочного рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається позивачем до апеляційного суду Донецької області через Краснолиманський міський суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлений 08 листопада 2017 року.

Суддя -