Справа № 2-395/11 Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С.
Провадження № 22-ц/783/3500/17 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої: Крайник Н.П.

суддів: Копняк С. М., Мельничук О. Я.

при секретарі: Куцику І. Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 05 квітня 2017 року у справі за позовом військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах держави - Міністерства оборони України в особі державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу приміщення ангару та зобов»язання відповідача звільнити земельну ділянку, -

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням позов задоволено. Забов»язано ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні державним підприємством Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» земельною ділянкою загальною площею 583,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом демонтажу приміщення ангару загальною площею 360,6 м. кв. Зобов»язано ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» загальною площею 583,1 м.кв., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2

Вважає його необґрунтованим, незаконним, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазнає, що районний суд не врахував, що участь прокурора у вказані справі є необгрунтованою, оскільки законодавство України забороняє здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а отже і здійснення представництва Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій». Крім того, звертає увагу суду на те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження наявності у Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» права власності чи права користування земельною ділянкою, на якій розміщений ангар, що належить їй -ОСОБА_2 Судом першої інстанції не досліджувалась та обставина, що вона не завдає і не може завдавати жодних перешкод у діяльності Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій», оскільки споруда ангару та належна до нього земельна ділянка не розміщена посеред території підприємства, а лише є суміжною, як і інші об»єкти нерухомості. Вважає, що оскаржуваним рішенням її фактично позбавлено права власності на землю без належного нормативного обґрунтування, без доведення наявності суспільного, публічного інтересу та без доведення переваги такого інтересу держави (суспільства) над інтересами власника нерухомого майна.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 3, 4 ЦПК України, кожна особа має право у встановленому цим Кодексом порядку звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ст. 16 ЦК України.

Відповідно до ст. 77 Земельного Кодексу України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України.

Згідно ст. 4 Закону України «Про використання земель оборони» військові частини, установи, військові навчальні заклади, підприємства та організації Збройних Сил України за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону (ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України).

Частиною 1 ст. 124 Земельного кодексу України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації (ч. 1 ст. 125 Земельного кодексу України).

Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (ч. 2, 3 ст. 152 Земельного кодексу України).

Згідно ст. 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.

Відповідно п. 2 ст. 20 Закону України «Про прокуратуру», при здійсненні прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів прокурор вправі звертатися до суду із заявами про захист прав і законних інтересів держави.

Встановлено, що Державне підприємство Міністерства оборони «Львівський завод збірних конструкцій» - є структурним підрозділом органу державної виконавчої влади - Міністерства оборони України. Майно Державного підприємства Міністерства оборони України «ЛЗЗК» є державною власністю і закріплюється за ним на праві оперативного управління.

В ході проведення військовою прокуратурою Львівського гарнізону перевірки дотримання посадовими особами ДП МОУ «ЛЗЗК» вимог земельного законодавства при наданні ТзОВ «НВП «ТІВІС» в користування виробничої площадки площею 583,1 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 було виявлено, що 01 жовтня 2007 року між ТзОВ «НВП «ТІВІС» та ДП МОУ «ЛЗЗК» було укладено договір № 181-п, за умовами якого ДП МОУ «ЛЗЗК» передало, а ТзОВ «НВП «ТІВІС» прийняло в тимчасове користування для своїх виробничих потреб виробничу площадку, площею 583,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1, яка знаходиться у володінні ДП МОУ «ЛЗЗК» (а.с. 7-9).

Згідно п. 2.1 договору № 181-п від 01.10.2007 року, укладеного між ТзОВ «НВП «ТІВІС» та ДП МОУ «ЛЗЗК», передача виробничої площадки в користування не спричиняє передачу ТзОВ «НВП «ТІВІС» права власності на вказану площадку. Власником виробничої площадки залишається ДП МОУ «ЛЗЗК», а ТзОВ «НВП «ТІВІС» користується нею протягом терміну дії договору, п. 10.1 встановлено строк дії договору - з 01 жовтня 2007 року по 29 лютого 2008 року. Користування виробничою площадкою є строковим та платним, плата за послуги визначається у протоколі узгодження плати за надані послуги і за перший місяць користування становить 145,78 грн. (п.3.1 договору). У разі припинення дії договору ТзОВ «НВП «ТІВІС» зобов'язується повернути ДП МОУ «ЛЗЗК» виробничу площадку в належному стані, не гіршому, ніж на час передачі її в користування, з врахуванням фізичного зносу (п.4.3 договору).

Згідно п. 10.10 договору, якщо новий договір не укладений протягом терміну, встановленого даним договором або якщо жодна із сторін не направить іншій стороні пропозицій про його укладення дія договору припиняється внаслідок: закінчення терміну дії на який він був укладений:; банкрутства ТзОВ «НВП «ТІВІС»; за згодою сторін; на підставі рішення суду.

07 березня 2008 року ДП МОУ «ЛЗЗК» направило на адресу ТзОВ «НВП «ТІВІС» попередження з проханням вивезти майно з виробничої площадку по АДРЕСА_1 в м. Львові у зв'язку із закінченням терміну дії договору, встановленого п. 10.1 договору (а.с.13).

На виконання зазначеного попередження ТзОВ «НВП «ТІВІС» не було вчинено жодних дій по звільненню спірної виробничої площадки.

Як вбачається з матеріалів справи, на вказаній виробничій площадці, а саме: на земельній ділянці ДП МОУ «ЛЗЗК», яка належить йому на підставі державного акту на право постійного користування землею (а.с.27-30), по даний час розташований ангар загальною площею 360,5 кв.м., що згідно витягу №19514613 з реєстру прав власності на нерухоме майно від 14.07.2008 року належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 07.07.2008 року (а.с.24-26).

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.04.2015 року визнано протиправними дії обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» щодо реєстрації ангару площею 360,6 кв.м. по АДРЕСА_2 як об'єкту нерухомого майна з видачею реєстраційного посвідчення від 19.11.1996 року №793 визнано протиправними та скасовано реєстраційне посвідчення від 19.11.2016 року №793, яким обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» зареєструвало право приватної власності на приміщення ангару загальною площею 360,6 кв.м. що на АДРЕСА_2, як на об'єкт нерухомого майна, оскільки договір №51 від 20.11.1995 року, на підставі якого здійснилася державна реєстрація складу із збірних металевих конструкцій, як нерухомого майна, не відноситься до переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація об'єктів нерухомого майна (а.с. 259-264).

Враховуючи, що право власності ДП МОУ «ЛЗЗК» на земельну ділянку загальною площею 583,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 порушено у зв»язку самовільним зайняттям вказаної земельної ділянки ОСОБА_2, яка без достатніх правових підстав користується нею, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах держави - Міністерства оборони України в особі державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, що знаходитьсяза адресою АДРЕСА_1 шляхом демонтажу, належного ОСОБА_2, приміщення ангару .

Доводи апеляційної скарги щодо того, що прокурор не може бути позивачем у даній справи спростовуються положеннями п. 2 ст. 20 Закону України «Про прокуратуру», яка на день подачі позову прокуратурою - 17 березня 2009 року передбачала право прокурора на звернення до суду із заявами про захист прав і законних інтересів держави при здійсненні прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів.

Рішення суду відповідає нормам матеріального і процесуального права. Підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 05 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Копняк С. М.

Мельничук О. Я.