ЄУН 174/4/17
н/п 2/174/96//2017
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

08 листопада 2017 року Вільногірський міський суд Дніпропетровської області в складі: головуючого - судді Борцової А.А.,

за участю: секретаря - Заіка А.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

третьої особи - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вільногірськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вільногірської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 2 Вільногірської міської ради Дніпропетровської області про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, третя особа - директор Вільногірської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 2 ОСОБА_4,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 06.01.2017 року звернулася до суду з позовом до Вільногірської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 2 Вільногірської міської ради Дніпропетровської області про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, третя особа - директор Вільногірської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 2 ОСОБА_4, вказуючи, що з 12 лютого 2013 року працювала головним бухгалтером у Вільногірській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №2 на умовах строкового договору, який був подовжений декілька разів. Останній термін дії договору закінчувався 11.09.2016 року. З 23.10.2013 року перебувала у трирічній відпустці по догляду за дитиною і повинна була приступити до роботи 12.09.2016 року, за період перебування у відпустці по догляду за дитиною жодної вимоги припинення трудових відносин від адміністрації Вільногірської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 2 не отримувала та сама з вимогою про припинення трудових відносин не зверталася. Також, нею було надано до адміністрації заяви про надання додаткових відпусток згідно чинного законодавства, які були повністю проігноровані керівником навчального закладу. 11 вересня 2016 року її було звільнено з роботи у звязку із закінченням строку трудового договору за п.2 ст.36 КЗпП України. Вважає звільнення незаконним. У разі незаконного звільнення з роботи працівник, згідно з ч.1, 2 ст.235 КЗпП України, повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Одночасно з цим повинно бути вирішене питання про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. На день предявлення позову до суду перебуває у вимушеному прогулі з 12.09.2016 року. Просить поновити строк її звернення до суду та з урахуванням збільшення позовних вимог, просить поновити її на роботі на посаді головного бухгалтера Вільногірської ЗОШ № 2 та стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 51877,71 грн.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, посилаючись на вищевказані обставини. Додатково пояснила, що працювала на роботі за контрактом, на умовах строкового трудового договору, який переукладався декілька разів, тому є безстроковим. З 23.10.2013 року перебувала у трирічній відпустці по догляду за дитиною, 23.08.2016 р. вийшла на роботу та звернулася з заявою про надання їй відпустки, однак їй у цьому було відмовлено, тому з 06.09.2016 р. знову пішла у відпустку, а 12.09.2016 р. їй стало відомо про її звільнення. Звільнення відбулося 11.09.2016 р., це був вихідний день, а наступного дня її повідомили про звільнення. При цьому проігнорували той факт, що вона одна виховує дитину. Трудову книжку отримала 12.09.2016 р., а 16.09.2016 р. звернулася за правовою допомогою до Дніпродзержинського (Камянського) Центру з надання безоплатної правової допомоги, однак позовну заяву їй було підготовано лише у січні 2017 року, оскільки у Центрі не було адвоката. Вважає, що пропустила строк звернення до суду з поважних причин та просить його поновити, а також поновити її на роботі та стягнути з відповідача на її заробітну плату за час вимушеного прогулу, з урахуванням збільшення позовних вимог, у розмірі 51877,71 грн.

Представник позивача ОСОБА_2 позов підтримала, посилаючись на вищевказані обставини, додатково пояснила, що до Камянського центру з надання безоплатної правової допомоги позивачка звернулася 16.09.2017 р., однак на той час не було адвокатів, з якими з Центром було б укладено угоди на надання такої допомоги, тому адвоката позивачці було призначено лише у листопаді 2016 р., а з заявою до суду вона звернулася лише у січні 2017 р. 06.02.2017 року позивачка звернулася до відділу «Вільногірське бюро правової допомоги» Дніпродзержинського місцевого Центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, видано наказ про надання їй такої правової допомоги. Вважає, що позивачка пропустила строк звернення до суду з вини Центру, тому просить його поновити, а позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 позов не визнав та пояснив, що позивачка дійсно працювала на посаді головного бухгалтера, а оскільки вона не мала достатнього освітнього рівня - вищої освіти, то з нею було укладено строковий трудовий договір, який декілька разів продовжувався. Даних про те, що з позивачкою було укладено безстроковий договір відсутні. 23.08.2016 р. позивачка вийшла на роботу з відпустки по догляду за дитиною та звернулася з заявою про надання їй відпустки, однак в звязку з виробничою необхідністю, їй було запропоновано відпустку з іншої дати, і позивачка продовжила свою відпустку по догляду за дитиною, а по її закінченню була звільнена в звязку з закінченням строку дії трудового договору. День звільнення припадає на вихідний, однак законодавство не містить заборони звільнення особи у вихідний день. Вважає, що строк звернення до суду позивачкою пропущено без поважних причин, оскільки вона отримувала державну соціальну допомогу, до 04.01.2017 р. здійснювала підприємницьку діяльність, тому мала змогу звернутися за правовою допомогою до адвоката на загальних підставах для складання позовної заяви, а відсутність у Центра договорів з адвокатами у м.Вільногірськ не є поважною причиною для поновлення цього строку, оскільки необхідна допомога позивачці могла бути надана працівниками Центру. Просить у задоволенні позову відмовити.

Третя особа ОСОБА_4 позов не визнала та пояснила, що позивачка працювала на посаді головного бухгалтера школи з 12.02.2013 р., з 23.10.2013 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. 23.08.2016 р. позивачка подала заяву, в якій повідомила, що буде виходити на роботу до строку завершення відпустки. Після виходу на роботу, позивачка звернулася з заявою про надання їй відпустки, але у звязку з виробничою необхідністю та необхідністю складання та подання тарифікаційних планів, їй було розяснено, що відпустка їй може бути надана пізніше. З цим позивачка не погодилася та надала заяву про вихід у відпустку по догляду за дитиною. По закінченню строку відпустки, позивачка була звільнена з роботи в звязку з закінченням строку дії трудового договору. Звільнена вона була з 11.09.2016 р., оскільки відпустка позивачки закінчувалася в цю дату. Пропонувала позивачці роботу на посаді техпрацівника або сторожа, від чого вона відмовилася. У задоволенні позову просить відмовити.

Вислухавши сторони, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню по наступним підставам.

Так, в судовому засіданні встановлено, що підтверджується матеріалами справи, що згідно наказу № 32-к від 12.02.2013 року позивачка ОСОБА_1 була прийнята на посаду головного бухгалтера Вільногірської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2 Вільногірської міської ради Дніпропетровської області з 12.02.2013 року строком до 12.03.2013 р. (а.с.7), який неодноразово продовжувався між сторонами, згідно наказу №55-К від 13.03.2013 року - до 31.05.2013 року (а.с.58 ), наказу №95-К від 23.05.2013 року - до 25.06.2013 року (а.с.59), наказу №221-К від 28.10.2013 року - до 11.09.2016 року (а с.60), в період з 25.06.2013 року по 28.10.2013 року ОСОБА_1 знаходилась на лікарняному у звязку з вагітністю та пологами (а.с.125), а з вказаної дати до 11.09.2016 р. - у відпустці по догляду за дитиною по досягненню нею трирічного віку, 05.09.2016 р. позивачка була відкликана з відпустки на підставі її заяви з від 23.08.2016 р., а з 06.09.2016 р. на підставі заяви ОСОБА_1 була надана відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку до 11.09.2016 р., а відповідно до наказу №69-к/тр від 09.09.2016 р., ОСОБА_1 з 11.09.2016 року була звільнена у звязку із закінченням терміну дії договору за п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України (а.с. 12).

Факт наявності у позивачки малолітньої дитини підтверджується копією свідоцтва про народження ОСОБА_5, згідно якого остання народилася 11.09.2013 року і її матірю є ОСОБА_1 (а.с.8).

Факт проживання дитини з матірю підтверджується копією довідки № 115 від 06.01.2017 року, що видана відділом реєстрації фізичних осіб виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, згідно якої ОСОБА_1 зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, та в склад її сімї входить донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с.9).

Відповідно до ч.2 ст. 39-1 КЗпП України трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Згідно з ч.2 ст. 23 КЗпП України строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Таким чином, трудовий договір між позивачкою та відповідачем є таким, що укладений на невизначений строк.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23) крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення, тому застосування положень даної норми при звільненні позивачки з займаної посади є порушенням вимог чинного законодавства.

Крім того, відповідно до ч.3 ст. 184 КЗпП України, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, коли дитина потребує домашнього догляду - до досягнення віку, визначеного у медичному висновку, але не більше як до досягнення дитиною шестирічного віку, одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда, з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обовязковим працевлаштуванням.

Оскільки позивачка на час звільнення мала на утриманні малолітню дитину, яку виховує сама, то відповідачем не були дотримані гарантії при звільнення жінок, які мають на утриманні неповнолітніх дітей, а доводи третьої особи ОСОБА_4 щодо пропонування позивачці іншої роботи, від якої вона відмовилася, суд до уваги не приймає, оскільки на підтвердження вказаних доводів третьою особою та відповідачем будь-яких доказів не надано.

Таким чином, оцінивши надані сторонами та досліджені в судовому засіданні докази, враховуючи наявність у ОСОБА_1 дитини віком до трьох років, відсутності її заяви на звільнення та підстав звільнення, з урахуванням зазначеної в наказі про звільнення підстави, а також відсутності факту ліквідації установи, суд прийшов до висновку, що вказаними діями відповідача при звільненні позивачки допущено порушення її трудових прав.

Вказані обставини встановлені рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.06.2017 р. по справі за адміністративним позовом Вільногірської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2 Вільногірської міської ради Дніпропетровської області до Головного управління Державної служби України з питань праці у Дніпропетровській області, третя особа Головне управління Держаної служби України в Дніпропетровській області про скасування постанови, яка набрала законної сили 03.07.2017 р., і оскільки вони встановлені відносно відповідача - Вільногірської ОСОБА_6 ступенів № 2 Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, то відповідно до вимог ч.3 ст. 61 ЦПК України, є такими, що не підлягають доказуванню (а.с. 154-160 ).

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України, за вирішенням трудових спорів працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно зі ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

Згідно із до ст.234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Відповідно до ст.67 ЦПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо не визначені законом, - встановлюються судом.

Відповідно до ст.69 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

Стаття 72 ЦПК України передбачає, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом, а документи подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, якщо суд за клопотанням особи, що їх подала, не знайде підстав для поновлення або продовження строку.

Відповідно до ч.ч.1,4 ст.73 ЦПК України, суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин. З питань, зазначених у цій статті, судом постановляється ухвала.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року, передбачено, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП України, строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобовязаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо місячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, позивачка з наказом про її звільнення з роботи від 11.09.2016 року ознайомлена 12.09.2017 р. (а.с.12, 172), трудову книжку із записом про звільнення з роботи на підставі наказу №69-к/тр від 11.09.2016 року ОСОБА_1 отримала також 12.09.2016 року, що підтверджується відповідними записами у книзі обліку руху трудових книжок та підписом ОСОБА_1 в графі «розписка працівника в отриманні трудової книжки» (а.с.176), а з даним позовом до суду ОСОБА_1 звернулася 06.01.2017 р., тобто з пропуском строку, встановленого ст.233 КЗпП України.

Позивачкою ОСОБА_1 подано заяву про поновлення строку звернення до суду та визнання причин пропуску звернення до суду поважними. В обґрунтування даного клопотання позивачка зазначила, що після її звільнення з роботи, будучи особою юридично необізнаною, в вересні 2016 року звернулася про надання кваліфікованої юридичної допомоги до Дніпродзержинського (Камянського) місцевого центру з надання безоплатної правової допомоги, а отримала дану допомогу тільки у січні 2017 року у звязку з відсутністю за її місцем мешкання фахівців, з якими центром укладено контракт. Вважає, що строк звернення до суду нею пропущений з поважних причин та просить його поновити (а.с.5).

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 16.09.2016 р. звернулася до Камянського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги для отримання правової інформації і розяснення, які документи потрібно подати до Центру для підтвердження її належності до будь-якої категорії, визначеної ст.14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» для отримання вказаної допомоги з питання подання позову до Вільногірського міського суду щодо незаконного звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу (а.с.163).

Згідно копії доручення № 330 від 10.11.2016 року, на підставі наказу № 212 від 10.11.2016 року, ОСОБА_7 надано доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_1, яка належить до однієї з категорій, визначений п.п.1,2,8-12 (частина не вказана) Закону України «Про безоплатну правову допомогу»- до використання всіх національних засобів правового захисту, а у випадку складання процесуальних документів- до моменту завершення складення таких документів (а.с. 164).

Відповідно до копії наказу №50-к від 14.11.2016 року, ОСОБА_2 з 15.11.2016 року була прийнята на посаду головного спеціаліста відділу Вільногірського бюро правової допомоги Дніпродзержинського місцевого центру з надання безоплатної вторинної допомоги (а.с.36).

Відповідно копії наказу №30-к від 06.02.2017 року, на підставі звернення ОСОБА_1 від 31.01.2017 року, надано безоплатну вторинну правову допомогу ОСОБА_1, головний спеціаліст ОСОБА_2 призначена для здійснення представництва у суді (а.с.37).

Факт несвоєчасного надання позивачці безоплатної правової допомоги підтверджується листами директора Камянського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги без дати (а.с. 13) та № 207 від 06.10.2017 р. ( а.с.162), згідно яких Центр не міг забезпечити ОСОБА_1 адвокатом для складання позовної заяви в звязку з відсутністю адвокатів, які б погодилися укласти контракт з Центром про надання правової допомоги в цивільних справах, зокрема в м.Вільногірськ та Вільногірському міському суді, в звязку з чим рішення про призначення адвоката було прийнято лише 10.11.2016 р. (а.с.163-166).

Разом з тим, відповідно до ст.15 Закону України «Про безоплатну правову допомогу», суб'єктами надання безоплатної вторинної правової допомоги в Україні є:1) центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги; 2) адвокати, включені до Реєстру адвокатів, які надають безоплатну вторинну правову допомогу.

Таким чином, центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги, яким зокрема є Камянський місцевий центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги, є суб'єктами надання безоплатної вторинної правової допомоги в Україні, а неналежне виконання вказаним Центром своїх обовязків щодо надання позивачці безоплатної правової допомоги є підставою для покладення на нього цивільно-правової відповідальності, але не може слугувати підставою для поновлення пропущених позивачкою строків звернення до суду, зокрема, з причин відсутності адвокатів, оскільки Центр має відповідний штат працівників, тому необхідна допомога позивачці могла бути надана іншими фахівцями Центру.

Крім того, стороною позивачки до суду не надано доказів на підтвердження факту належного виконання останньою обовязків щодо вчасного подання до Центру документів, необхідних для визначення її статусу як особи, яка має право на отримання безоплатної правої допомоги та підготовки позовної заяви до суду, а також доказів відсутності в Центрі адвокатів для надання такої допомоги.

При таких обставинах доводи, викладені в заявах позивачки та директора Центру ОСОБА_8 на обґрунтування поважності пропуску позивачкою строку звернення до суду, суд оцінює критично.

Крім того, позивачка не була позбавлена можливості звернутися за правовою допомогою у складанні позовної заяви до інших фахівців у галузі права, оскільки за період вересень - грудень 2016 р. мала сталий грошовий дохід у розмірі 7303,78 грн., що підтверджується відомостями з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України (а.с.171) та з 30.07.2012 р. здійснювала підприємницьку діяльність щодо роздрібної торгівлі з лотків на ринках текстильними виробами, одягом та взуттям, яку припинила лише 04.01.2017 р. (а.с. 123).

Поважними причинами пропуску звернення до суду можуть бути визнані лише такі обставини, які є обєктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, повязані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Таким чином, посилання позивачки на юридичну необізнаність та несвоєчасне надання Камянським місцевим центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги у складанні позовної заяви при вищевказаних обставинах, при наявності у позивачки обєктивної можливості звернутися до інших фахівців у галузі права для підготовки позовної заяви, не є переконливими і не можуть слугувати достатніми підставами для визнання причин пропуску нею строку звернення до суду поважними, інших доказів поважності причин пропуску вказаного строку позивачкою не надано, а тому, з урахуванням значного терміну пропуску позивачкою вказаного строку (майже три місяці), суд прийшов до висновку, що підстави для поновлення пропущеного позивачкою строку звернення до суду відсутні, тому клопотання позивачки задоволенню не підлягає, а у задоволенні позову слід відмовити в звязку з пропуском позивачкою вказаного строку .

Крім того, встановлення законодавцем строків звернення до суду має на меті, зокрема, дисциплінування учасників судового процесу, відповідно до судової практики ЄСПЛ, вирішення питання про поновлення строків перебуває у межах дискреційних повноважень судів, і такі повноваження не можуть бути безмежними, поновлення вказаних строків зі спливом значного періоду часу і з підстав, які не є переконливими, може порушити принцип правової визначеності (рішення «Пономарьов проти України»), який являє собою сукупність вимог до організації та функціонування правової системи з метою забезпечення стабільного правового становища субєктів правовідносин шляхом вдосконалення процесів правотворчості та правозастосування.

Оскільки в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, від сплати судового збору позивачка звільнена, то судовий збір слід віднести на рахунок держави.

На підставі ст.ст. 23,36,39-1, 232, 233, 235 КЗпП України та керуючись ст. ст. 10, 11, 60,79,88, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Вільногірської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 2 Вільногірської міської ради Дніпропетровської області про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, третя особа - директор Вільногірської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 2 ОСОБА_4 - відмовити.

Судові витрати у виді судового збору - віднести на рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення, через Вільногірський міський суд Дніпропетровської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 13.11.2017 року.

Головуючий - суддя: підпис ОСОБА_9