АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3794/17 Справа № 206/4889/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Зайченко С. В. Доповідач - Лаченкова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу Дніпровської міської ради

на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради, третя особа - Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Куликов Сергій Васильович про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, -

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2016 року до Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2017 року надійшов позов ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради, третя особа - Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Куликов Сергій Васильович про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2017 року позов ОСОБА_2 - задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом, після померлої 20.09.2015 року ОСОБА_4 на спадкове майно: домоволодіння АДРЕСА_1 земельну ділянку площею 0,0814 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 кадастровий номер НОМЕР_1, земельну ділянку площею 0,0557 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 кадастровий номер НОМЕР_2, земельну ділянку площею 0,0667 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_3

В апеляційній скарзі Дніпровська міська рада просить скасувати рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є єдиною спадкоємицею першої черги, яка прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_4

В березні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Куликова С.В. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_4, на спадкове майно, яке складається з: домоволодіння АДРЕСА_1 земельної ділянки площею 0,0814 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 кадастровий номер НОМЕР_1, земельної ділянки площею 0,0557 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 кадастровий номер НОМЕР_2, земельної ділянки площею 0,0667 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1

Однак, нотаріус своєю постановою від 29.03.2016 року відмовив їй у видачі свідоцтва, оскільки у позивача відсутні на вищезазначене нерухомого майно оригінали документів.

Згідно ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

За правилами ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом роз'яснень абз. 2 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7 вимоги про визнання права на спадщину не підлягають судовому розглядові лише за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 відповідно до копій державних актів про право приватної власності (Серія НОМЕР_3 від 12.07.1999 року, Серія НОМЕР_4 від 21.05.2003 року, Серія НОМЕР_5 від 21.05.2003 року), належали земельні ділянки за адресами: АДРЕСА_4,площею 0,0814 га,кадастровий номер НОМЕР_1; АДРЕСА_2 площею 0,0557 га, кадастровий номер НОМЕР_2; АДРЕСА_1, площею 0,0667.

Таким чином, ОСОБА_4 набула право власності на зазначені земельні ділянки та оформила документи, що підтверджують це право, в порядку передбаченому чинним законодавством на момент видачі державних актів, а сама по собі втрата виготовлених, виданих та зареєстрованих Державних актів про право приватної власності на землю не припиняє право власності померлої на спірне нерухоме майно, оскільки така підстава припинення права власності не передбачена чинним законодавством.

Також встановлено, що ОСОБА_4 на праві власності належить домоволодіння АДРЕСА_5 що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24.12.2003 року, виданого Виконавчим комітетом Самарської районної ради згідно рішення виконавчого комітету Самарської районної ради №520 від 24.10.2003 року, реєстрацією в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним №4174551 та домоволодіння АДРЕСА_1, що підтверджується копією дублікату договору купівлі-продажу від 12.04.2001 року, виданого третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою реєстр №2-1393, зареєстровано КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу 612п за реєстровим №12.

Відповідно до ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України).

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Верховний Суд України 4 квітня 2011 року при розгляді справи № 3-18гс11 ухвалив постанову в якій зробив такий правовий висновок: «Згідно з вимогами статті 392 цього ж Кодексу власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними».

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що документи права власності на нерухоме майно існували, проте були втрачені власником, а отримати спадкоємець нові не має можливості у зв'язку з чим позовні вимоги позивача є обґрунтованими.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ч. 1 ст. 218, ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради - відхилити.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича