Справа № 2/331/1755/2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2017 року м. Запоріжжя

Суддя Жовтневого районного суду міста Запоріжжя Скользнєва Н.Г., розглянувши заяву ОСОБА_1, в особі представника ОСОБА_2, про забезпечення позову, -

ВСТАНОВИЛА:

В провадження Жовтневого районного суду міста Запоріжжя на розгляд надійшла позовна заява ОСОБА_1, в особі представника ОСОБА_2, до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсними довіреності,договору купівлі-продажу, скасування записів про реєстрацію прав, треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, Комунальне підприємство «Центр надання послуг» Балабінської селищної ради, Ресєтраційна служба Запорізького міського управління юстиції у Запорізькій області, в якому просить суд:

- визнати недійсною довіреність від 02 червня 2017 року, видану від імені ОСОБА_1 на ім.я ОСОБА_6, яку посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстровано в реєстрі за № 1320;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: м. Запоріжжя, вул. Запорізька, буд. № 6 «а»АДРЕСА_1, від 05 липня 2017 року між ОСОБА_6, діючим від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_3, який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстровано в реєстрі за № 2355;

- витребувати квартиру за адресою: м. Запоріжжя, вул. Запорізька, буд. № 6 «а»АДРЕСА_1, із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 (ІПН: НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1;

- скасувати Державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: м. Запоріжжя, вул. Запорізька, буд. № 6 «а»АДРЕСА_1, за ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1), здійснену на підставі договору купівлі-продажу від 05 липня 2017 року, який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстровано в реєстрі за № 2355;

- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності від 27 червня 2017 року № 21152418, вчинений державним реєстратором Комунального підприємства «Центр надання послуг» Балабінської селищної ради;

- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про присвоєння квартирі за адресою: м. Запоріжжя, вул. Запорізька, буд. № 6 «а»АДРЕСА_1, реєстраційного номеру 101, як обєкту нерухомого майна, вчинений державним реєстратором Комунального підприємства «Центр надання послуг» Балабінської селищної ради.

Одночасно із звернення до суду із зазначеним позовом позивач подав заяву про забезпечення позову, в якій він просить суд в якості забезпечення позову накласти арешт на нерухоме майно квартиру № 120 в будинку № 6 «а» по вулиці Запорізькій в місті Запоріжжі, встановивши заборону на її відчуження до закінчення судового розгляду в даній справі та прийняття рішення, оскільки право власності на майно, що є предметом спору, зареєстровано за відповідачем, який може продати або переоформити зазначену квартиру на іншу особу з метою уникнення від виконання можливого рішення суду.

Позивач вказує, що незабезпечення позову, шляхом накладення арешту на нерухоме майно квартиру № 120 в будинку № 6 «а» по вулиці Запорізькій в місті Запоріжжі, встановивши заборону на її відчуження до вирішення судом спору, призведе до того, що спірне майно може бути перереєстроване та надалі продане відповідачем з метою уникнення фактичного виконання рішення суду, що суттєво ускладнить або зробить неможливим виконання рішення суду.

Вивчивши доводи заяви про забезпечення позову, матеріали справи, суд вважає заяву позивача такою, що підлягає задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 Цивільного процесуального кодексу України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ч. 3 ст. 151 Цивільного процесуального кодексу України забезпечення позову за заявою осіб, які беруть участь у справі, допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до положень ст. 152 Цивільного процесуального кодексу України позов забезпечується накладенням арешту та майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або і інших осіб та забороною вчиняти певні дії.

Частиною 3 ст. 152 ЦПК України передбачено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову розяснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позов, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у звязку із застосуванням відповідних заходів.

Суд відзначає, що відповідно до статей 15, 16 ЦК України, статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обовязковий елемент конкретного субєктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою субєктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обовязковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

З урахуванням особливостей мети забезпечення позову заява про забезпечення позову розглядається судом у день її надходження, копія ухвали про забезпечення позову надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення. Така ухвала суду виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Крім того, навіть оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи (стаття 153 ЦПК України).

Забезпечення позову по суті це обмеження субєктивних прав, свобод та інтересів відповідача або повязаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України).

До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України при розгляді справи № 6-2552цс16 у постанові від 18 січня 2017 року, яка є обовязковою для усіх субєктів правозастосування судів України.

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі"Пантелеєнко проти України"зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі"Дорани проти Ірландії"Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи"Каіч та інші проти Хорватії"(рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов'язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що захід забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно квартиру № 120 в будинку № 6 «а» по вулиці Запорізькій в місті Запоріжжі, яка належить на праві власності ОСОБА_7 є необхідним для можливості виконання рішення суду по справі про поділ майна подружжя, набутого під час шлюбу.

Окрім того, суд вважає, що наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, оскільки квартира № 120 в будинку № 6 «а» по вулиці Запорізькій в місті Запоріжжі, яка належить на праві власності ОСОБА_3 фактично є предметом спору.

Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій.

Будь-які права інших осіб, що не є учасниками даного судового процесу, не порушуються у звязку із вжиттям такого заходу.

Керуючись ст.ст. 151-153 ЦПК України, -

УХВАЛИЛА:

Заяву ОСОБА_1, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 «а»АДРЕСА_1. фактично мешкає за адресою: місто Запоріжжя, вул. Патріотична, буд. № 82 «б»АДРЕСА_2, (ІПН: НОМЕР_2), в особі представника ОСОБА_2, задовольнити.

Накласти арешт на квартиру № 120 в будинку № 6 «а» по вулиці Запорізькій в місті Запоріжжі, що належить на праві власності ОСОБА_3, який мешкає за адресою: АДРЕСА_3 (ІПН: НОМЕР_1).

Виконання ухвали доручити Олександрівському відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області.

Копію ухвали суду після її виконання відповідно до ч. 7 ст. 153 ЦПК України направити відповідачам.

Ухвала набирає законної сили з моменту винесення та підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подачі в 5-денний строк з дня винесення ухвали апеляційної скарги, тобто в порядку ч.2 ст. 294 ЦПК України.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Строк предявлення ухвали до виконання три роки з дня її винесення.

ОСОБА_5 видачі ухвали 16 листопада 2017 року.

Суддя: Н.Г.Скользнєва

16.11.2017