Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 334/9370/15-ц Головуючий у 1-й інстанції: Ісаков Д.О.
Провадження № 22-ц/778/1576/17 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Трофимової Д.А.,

Суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.

За участю секретаря: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» на заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - ПАТ «ПУМБ») звернулось до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 7 липня 2008 року між ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 6562597, згідно з умовами якого ОСОБА_4 отримав кредит у сумі 99 500 доларів США, зі сплатою 13,99 % річних, строком до 7 липня 2028 року для придбання двох будинків за адресою: АДРЕСА_1.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 7 липня 2008 року між Банком та ОСОБА_4 було укладено договори іпотеки № 6578951 та № 6578995, згідно з якими останній передав в іпотеку Банку будинок АДРЕСА_1, а також житловий будинок літ. «Ф-2» АДРЕСА_1 відповідно.

У зв'язку з невиконанням умов кредитного договору Банк звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 травня 2012 року з ОСОБА_4 стягнуто заборгованість у сумі 140 066,66 доларів США, 253 330 грн. 51 коп., а також судовий збір у сумі 3 219 грн.

17 липня 2012 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя було видано виконавчий лист, який був пред'явлений до примусового виконання до Ленінського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції.

Згідно з постановою Ленінського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції від 20 липня 2012 року відкрито виконавче провадження, в ході якого звернуто стягнення на будинки, що знаходяться в іпотеці банку. Проте державним виконавцем було з'ясовано, що у будинку зареєстровані відповідачі.

На момент укладення договору іпотеки у будинку відповідачі не були зареєстровані, а відповідно до п. 1.7.4 договору іпотеки ОСОБА_4 не мав права реєструвати без письмового погодження з банком осіб на житловій площі, що входить до складу предмета іпотеки. Однак, відповідач зареєстрував у спірному будинку ОСОБА_5

Відповідно до п.п. 13, 14 п. 1.4 договору іпотеки ОСОБА_4 стверджував, що предмет іпотеки не є для нього та членів його сім'ї єдиним можливим місцем проживання та/або сукупний дохід членів сім'ї достатній для придбання або найму іншого житла у разі звернення стягнення на предмет іпотеки; а також відсутні малолітні та/чи неповнолітні діти, що мають право користуватися жилим будинком, який є предметом іпотеки.

8 травня 2014 року Банк направив відповідачам вимогу про виселення, в якій попереджено про необхідність їх виселення з нерухомого майна, яке є предметом іпотеки. Проте, вказана вимога у відділенні поштового зв'язку не отримана відповідачами та не виконана.

Посилаючись на зазначені обставини, представник ПАТ «ПУМБ» просив суд звернути стягнення на користь ПАТ «ПУМБ» на предмет іпотеки: за договором іпотеки № 6578951 від 7 липня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_6 7 липня 2008 року та зареєстрованим у реєстрі нотаріальних дій за № 2531, а саме: жилий будинок за адресою: АДРЕСА_1, на земельній ділянці 1 197 кв.м, розташований жилий будинок, шлакоблок, житловою площею 36,3 кв.м, позначений на плані літ. «А», жила прибудова, шл/блок, житловою площею 7,6 кв.м, позначені в плані літ. «А-1», гараж, позначений у плані літ. «В», сарай, позначеній у плані літ. «С», паркан, позначений в плані цифрою «6», погріб, позначений у плані літ. «пг», замощення, позначене в плані цифрою «І», колодязь, позначений у плані цифрою «3», зливна яма, позначена в плані цифрою «4», ворота, позначені в плані цифрою «7», замощення, позначене в плані цифрою «II», зливна яма, позначена в плані цифрою «8», водопровід, позначений в плані цифрою «2». Загальна площа 68,3 кв.м. Крім того, на земельній ділянці розташований житловий будинок літ. «Ф-2»; за договором іпотеки № 6578995 від 7 липня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_6 7 липня 2008 року та зареєстрованим у реєстрі нотаріальних дій за № 2529, а саме: будинок житловий літ. «Ф-2», за адресою: АДРЕСА_1, який розташований на земельній ділянці 1 197 кв.м, житловий будинок, черпаш. обкл. цеглою, житловою площею 132,6 кв.м, позначений в плані літ. «Ф-2», загальною площею 198,8 кв.м, крім того, на земельній ділянці розташовано: жилий будинок літ. «А», житлова будова літ. «А1», гараж літ. «В», сарай літ. «С», погріб літ. «пг», водопровід № 2, колодязь № 3, замощення І, яма зливна № 4, паркан № 6, ворота № 7, яма зливна № 8, замощення II, які належать ОСОБА_4 для задоволення вимог за кредитним договором № 6562597 від 7 липня 2008 року у сумі 140 066,66 доларів США та 253 330 грн. 51 коп., в тому числі: 98 655,23 доларів США - заборгованість за сумою кредиту; 41 411,43 доларів США - заборгованість за непогашеними процентами за користування кредитом за період з 7 січня 2009 року по 5 січня 2012 року; 151 105 грн. 81 коп. - пеня; 7 949 грн. 85 коп. - штраф за порушення обов'язку дострокового повернення кредиту; 94 274 грн. 85 коп. - штраф за невиконання умов страхування предмета іпотеки.

Встановити спосіб реалізації будинку АДРЕСА_1 шляхом проведення публічних торгів.

Встановити початкову ціну реалізації будинку АДРЕСА_1 на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Виселити з будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 без надання іншого житла та зняти їх з реєстраційного обліку в Ленінському районному відділі Управління державної міграційні служби України в Запорізькій області.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2016 року позов ПАТ «ПУМБ» задоволено частково.

Звернуто стягнення на користь ПАТ «ПУМБ» на предмет іпотеки: за договором іпотеки № 6578951 від 07.07.2008р., посвідченого ОСОБА_6, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області 07.07.2008р. та зареєстрованим в реєстрі нотаріальних дій за № 2531, а саме: будинок, жилий, за адресою: АДРЕСА_1, на земельній ділянці 1 197 кв.м., розташований жилий будинок, шлакоблок, житловою площею 36,3 кв.м., позначений на плані літерою «А», жила прибудова, шл/блок, житловою площею 7,6 кв.м., позначені в плані літерою «А-1», гараж, позначений в плані літерою «В», сарай, позначеній в плані літерою «С», паркан, позначений в плані цифрою «6», погріб, позначений в плані літерами «пг», замощення, позначене в плані цифрою «І», колодязь, позначений в плані цифрою «З», зливна яма, позначена в плані цифрою «4», ворота, позначені в плані цифрою «7», замощення, позначене в плані цифрою «II», зливна яма, позначена в плані цифрою «8», водопровід, позначений в плані цифрою «2». Загальна площа 68,3 кв.м. Крім того на земельній ділянці розташований житловий будинок літ. Ф-2; за Договором іпотеки № 6578995 від 07.07.2008р., посвідченого ОСОБА_6, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області 07.07.2008р. та зареєстрованим в реєстрі нотаріальних дій за № 2529, а саме: будинок, житловий літ. Ф-2, за адресою: АДРЕСА_1, який розташований на земельній ділянці 1 197 кв.м., житловий будинок, черпаш. обкл. цеглою, житловою площею 132,6 кв.м., позначений в плані літерою «Ф-2», загальною площею 198,8 кв.м., крім того на земельній ділянці розташовано: жилий будинок А, житлова будова А1, гараж В, сарай С, погріб пг, водопровід № 2, колодязь № 3, замощення І, яма зливна № 4, паркан № 6, ворота № 7, яма зливна № 8, замощення II, які належать ОСОБА_4 для задоволення вимог за кредитним договором № 6562597 від 07.07.2008р. у сумі 140 066,66 доларів США та 253 330,51 грн., в тому числі: 98 655,23 доларів США - заборгованість за сумою кредиту; 41 411,43 доларів США - заборгованість за непогашеними процентами за користування кредитом за період з 07.01.2009р. по 05.01.2012р.; 151 105,81 грн. - пеня; 7 949,85 грн. - штраф за порушення обов'язку дострокового повернення кредиту; 94 274,85 грн. - штраф за невиконання умов страхування предмета іпотеки.

Встановлено спосіб реалізації будинку АДРЕСА_1 шляхом проведення публічних торгів.

Встановлено початкову ціну реалізації будинку АДРЕСА_1 на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду в частині відмови у задоволенні вимог про виселення, представник ПАТ «ПУМБ» подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на помилкове застосування норми ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виселення скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким виселити з будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 без надання іншого житла зі зняттям з реєстраційного обліку, в іншій частині рішення суду залишити без змін, стягнути з відповідачів на користь Банку судовий збір за подання апеляційної скарги.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 20 липня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «ПУМБ» задоволено частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виселення змінено щодо правового обґрунтування підстав відмови.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в апеляційному порядку не переглядалось.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справахВищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 лютого 2017 року касаційна скарга ПАТ «ПУМБ» задоволена частково.

Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 20 липня 2016 року скасовано, справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

За положеннями ч. 4 ст. 338 ЦПК України, яка визначає підстави для скасування рішення судом касаційної інстанції та передачі справи на новий розгляд, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як зазначено в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справахВищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 лютого 2017 року, задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4В свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого утворилась заборгованість, у зв'язку з чим банк набув право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів. При цьому початкова ціна реалізації предмета іпотеки має бути встановлена на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ «ПУМБ» про виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житла, суд першої інстанції виходив із того, що виселення повинно здійснюватись після ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Змінюючи рішення районного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виселення щодо правового обґрунтування підстав відмови, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що факт проживання в будинку осіб, до яких пред'явлено позов про виселення, не підтверджений належними та допустимими доказами, які позивач повинен був надати в силу положень ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, а реєстрація осіб, яка здійснена на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є адміністративним актом, і не може бути підтвердженням проживання у будинку.

З такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Так, положеннями ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Суд ухвалив рішення, зокрема, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, визначеною суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

При цьому суд не зазначив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Посилання суду першої інстанції у резолютивній частині рішення на визначення початкової ціни предмета іпотеки під час здійснення виконавчого провадження суперечить вимогам ст.ст. 39 та 43 Закону України «Про іпотеку».

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм ст.ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна дійти висновку, що у розумінні норми ст. 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 8 червня 2016 року у справі № 6-1239цс16.

У порушення ст.ст. 212-214 ЦПК України суд вказаних вимог закону не врахував, не визначив початкову ціну предмета іпотеки у грошовому вираженні за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Апеляційний суд у порушення ст.ст. 305, 307 ЦПК України не усунув цих недоліків, не застосував правову позицію Верховного Суду України, яка є обов'язковою для застосування усіма судами, пославшись при цьому на те, що рішення районного суду в частині вирішення позовних вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки в апеляційному порядку не оскаржувалось, не врахувавши положення ст. 303 ЦПК України про те, що апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Також не можна погодитись з висновком апеляційного суду про те, що відповідачі не підлягають виселенню з будинку, який є предметом іпотеки, оскільки відсутні докази їх проживання у цьому будинку.

Згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК України, ст. ст. 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення.

При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Суд апеляційної інстанції у порушення ст.ст. 212-214, 316 ЦПК України зазначених норм закону не врахував, не звернув увагу на те, що банк має довести не факт проживання осіб, які підлягають виселенню у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, у будинку, який є предметом іпотеки, а факт непогодження у добровільному порядку звільнити такий будинок та наявність перешкод з боку мешканців будинку у реалізації права банку на таке звернення та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «ПУМБ» про виселення.

При новому розгляді справи суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 7 липня 2008 року між ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 6562597, згідно з умовами якого ОСОБА_4 отримав кредит у сумі 99 500 доларів США, зі сплатою 13,99 % річних, строком до 7 липня 2028 року для придбання двох будинків за адресою: АДРЕСА_1.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 7 липня 2008 року між Банком та ОСОБА_4 було укладено договори іпотеки № 6578951 та № 6578995, згідно з якими відповідач передав в іпотеку Банку будинок АДРЕСА_1 та житловий будинок літ. «Ф-2» АДРЕСА_1.

У зв'язку з невиконанням умов кредитного договору Банк звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 травня 2012 року, що набрало законної сили, з ОСОБА_4 стягнуто заборгованість у сумі 140 066,66 доларів США, 253 330 грн. 51 коп., а також судовий збір у сумі 3 219 грн.

17 липня 2012 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя було видано виконавчий лист, який був пред'явлений на примусове виконання вказаного рішення до Ленінського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції.

Згідно з постановою головного державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції від 20 липня 2012 року відкрито виконавче провадження, в ході якого звернуто стягнення на спірні будинки, що знаходяться в іпотеці банку.

Також встановлено, що у будинку АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Проте, на час укладення договорів іпотеки, тобто 07.07.2008 року у будинку відповідачі зареєстровані не були. А відповідно до п. 1.7.4. договорів іпотеки ОСОБА_4 не мав права реєструвати без попереднього письмового погодження з Банком осіб на житловій площі, що входить до складу предмету іпотеки. Але, в супереч цього зобов'язання ОСОБА_4 зареєструвався сам та зареєстрував у спірному будинку ОСОБА_5, що підтверджується довідкою № 23 від 31.10.2012р., виданою головою квартального комітету № 70, та відповіддю на запит суду з адресно-довідкового сектору Державної міграційної служби України в Запорізькій області від 05.012016р.

Крім того, відповідно до п.п. 13, 14 п. 1.4 договорів іпотеки ОСОБА_4 стверджував, що предмет іпотеки не є для нього та членів його сім'ї єдиним можливим місцем проживання та/або сукупний дохід членів сім'ї іпотекодавця достатній для придбання або найму іншого житла у разі звернення стягнення на предмет іпотеки; а також за адресою місцезнаходження предмета іпотеки не проживають та не зареєстровані малолітні та/чи неповнолітні діти, а також будь-які інші особи, яких за законом повинен утримувати іпотекодавець, а також відсутні малолітні та/чи неповнолітні діти, що мають право користуватися жилим будинком, який є предметом іпотеки.

8 травня 2014 року Банк направив відповідачам вимогу про виселення, в якій попереджено про необхідність їх виселення з нерухомого майна, яке є предметом іпотеки. Проте, вказана вимога у відділенні поштового зв'язку не отримана відповідачами та не виконана.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно зі ст. 589 ЦК України в разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також вимог, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права та обов'язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем. Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права.

Частиною п'ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Отже, Банк вправі задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки.

Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються, у тому числі, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Як вбачається з позовної заяви Банку, при визначенні способу реалізації предмета іпотеки позивач просив звернути на нього стягнення шляхом проведення прилюдних торгів.

Таким чином, позовні вимоги Банку про звернення стягнення на предмет іпотеки ґрунтуються на положеннях ст. 590 ЦК України, ст.ст. 33, 39, 41 Закону України «Про іпотеку».

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону «Про іпотеку», судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду Українидійшли правового висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону (висновок Верховного Суду України, викладений у постанові 6-61цс15 від 27 травня 2015 року).

Проте, визнавши порушення зобов'язань за кредитним договором та звернувши стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції не врахував, що у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам частини шостої статті 38, статті 39 Закону України «Про іпотеку» і положенням пункту 4 частини першої статті 215 Цивільного процесуального кодексу України й у ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому суд повинен зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій) (висновок Верховного Суду України, викладений у постанові № 6-1205цс15 від 23 грудня 2015 року).

Як зазначалося вище, відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові № 6-1239цс16 від 8 червня 2016 року, виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла до правового висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення у порушення ст.ст. 212-214 ЦПК України вказаних вимог закону не врахував, не визначив початкову ціну предмета іпотеки у грошовому вираженні за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Проте, як вбачається з наданої апеляційному суду представником Банку копії свідоцтва від 31.03.2017р., виданого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7, нотаріусом посвідчено, що ПАТ «ПУМБ» належить на праві власності майно, що складається з: житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 68,3 кв.м, ціна якого становить 187 880 грн., та житлового будинку літ. Ф-2, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 198,8 кв.м, ціна якого становить 1 085 448 грн., оскільки майно не реалізовано/торги не відбулися, і стягувач ПАТ «ПУМБ» виявив бажання залишити за собою непродане майно, що раніше належало ОСОБА_4

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ПАТ «ПУМБ» 31.03.2017р. зареєстрував за собою право власності на вищевказане нерухоме майно.

У зв'язку з тим, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки виконане, даних про те, що відповідачі оскаржили постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та/або оспорили свідоцтво про право власності ПАТ «ПУМБ» на житлові будинки, що є предметом іпотеки, тощо матеріали справи не містять, колегія суддів не вважає за доцільне змінювати рішення суду в частині визначення початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Щодо вимог про виселення відповідачів з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно із частинами першою, другою статті 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Далі, відповідно до правової позиції, яка висловлена у постанові Верховного Суду України від 9 вересня 2015 року у справі № 6-455цс15, зі змісту частини третьої статті 109 Житлового кодексу Української РСР, частини третьої статті 33, частин першої, другої статті 39, частин першої, другої статті 40 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням частини другої статті 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Судом встановлено, що в іпотеку було передано житлові будинки, які були придбані за рахунок отриманих кредитних коштів, також встановлено факт непогодження у добровільному порядку звільнити будинок та наявність перешкод з боку мешканців будинку у реалізації права банку на звернення стягнення, тому вимоги позивача про виселення відповідачів з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення підлягають задоволенню.

Щодо зняття відповідачів з реєстраційного обліку за вказаною адресою, то колегія виходить з наступного.

Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV від 11 грудня 2003 року була введена реєстрація за місцем проживання або місцем перебування.

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

За вимогами ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.

Виходячи зі змісту зазначеної норми права, поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов'язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше).

У зв'язку з цим, відповідно до ст. 16 ЦК України зняття особи з реєстрації можливе лише при вирішенні спору про житлові права. При цьому необхідно врахувати, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку взаємопов'язане і залежать від вирішення питання про житлові права особи, які регулюються нормами житлового і цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України).

Таким чином, зняття з реєстрації може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, зняття з реєстрації відповідачів здійснюється на підставі рішення суду про виселення ОСОБА_4, ОСОБА_5

Також, з відповідачів на користь ПАТ «ПУМБ» підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у суді апеляційної інстанції у розмірі 1 339,80 грн. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Отже, з відповідачів на користь Банку підлягає стягненню у рівних частках судовий збір по 669,90 грн. (1 339,80 грн. : 2) з кожного.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» задовольнити.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2016 року у цій справі в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_4, ОСОБА_5 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким виселити ОСОБА_4, ОСОБА_5 з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» судовий збір по 669,90 грн. грн. з кожного, а всього - 1 339,80 грн.

В іншій частині рішення у цій справі залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: