У х в а л а

іменем україни

22 листопада 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Кафідової О.В., Гримич М.К., Маляренка А.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Концерн «Сімекс-Агро», третя особа - приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Дунаєвська Світлана Миколаївна, про визнання частково недійсним додаткової угоди до договору оренди землі, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Концерн «Сімекс-Агро» на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 19 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 30 травня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що на підставі державного акта на право власності на землю вона є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,4862 га, яка розташована на території Славнянської сільської ради Липовецького району Вінницької області.

Зазначала, що 05 січня 2005 року між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Концерн «Сімекс-Агро» (далі - ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро») було укладено договір оренди землі № 103, предметом якого є належна їй земельна ділянка, терміном на 10 років, який зареєстрований Липовецьким відділом Вінницької філії ДП «Центр ДЗК» 25 жовтня 2006 року за № 7.

На підставі укладеної з орендодавцем додаткової угоди від

27 грудня 2010 року до договору оренди землі, ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» зареєструвало право оренди земельної ділянки на строк

20 років.

Звертала увагу, що первинна редакція пункту 1.1 додаткової угоди від 27 грудня 2010 року до договору оренди землі від 05 січня 2005 року № 103 передбачала строк договору до 2015 року.

Зазначала, що її волевиявлення щодо визначення строку дії договору оренди землі на 20 років не було, а запис в п.п. 4 п. 1.1. додаткової угоди було сфальсифіковано, оскільки вона особисто в договорі прописала, що договір укладено до 2015 року.

Посилаючись на наведене просила визнати недійсним пункт 1.1 додаткової угоди від 27 грудня 2010 року до договору оренди землі від

05 січня 2005 року № 103, укладеного між нею та ТОВ «Конценрн «Сімекс-Агро».

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від

19 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 30 травня 2017 року, позов задоволено.

Визнано недійсним пункт 1.1 додаткової угоди від 27 грудня

2010 року до договору оренди землі від 05 січня 2005 року № 103 (реєстраційний № 7), зареєстрованої приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дунаєвською С.В. (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30 листопада 2015 року за № 26590769), укладеної між ОСОБА_4 та ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро».

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами установлено, що ОСОБА_4 на підставі державного акта від 20 січня 2002 року є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,4862 га, яка розташована на території Славнянської сільської ради Липовецького району Вінницької області.

05 січня 2005 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» було укладено договір оренди землі № 103, предметом якого є належна позивачу земельна ділянка, строком на 10 років, який зареєстрований Липовецьким відділом Вінницької філії ДП «Центр ДЗК» 25 жовтня 2006 року за №7.

27 грудня 2010 між сторонами було укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 05 січня 2005 року № 103, умовами якої передбачено внесення змін до договору щодо строку його дії та розміру орендної плати.

Також судами встановлено, що з примірників додаткової угоди, що містяться в матеріалах справи, а саме пункту 4 договору вбачається, що останній викладено в наступній редакції : «Договір укладено на 20 років. Після закінчення строку дії договору орендодавець повинен не пізніше, ніж за тридцять днів до закінчення строку договору, письмово попередити орендаря про свій намір припинити дію договору. При відсутності такого повідомлення договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах».

Додаткова угода зареєстрована приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дунаєвською С.В. (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30 листопада 2015 року за

№ 26590769).

16 травня 2016 року ОСОБА_4 звернулась до ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» із заявою про те, що 26 жовтня 2016 року спливає строк дії договору оренди землі, який становить 10 років, та повідомила, що не бажає продовжувати термін дії договору оренди, оскільки має намір самостійно обробляти належну їй земельну ділянку.

Звертаючись до суду з указаним позовом, як на підставу своїх вимог, позивач посилалась на те, що первинна редакція пункту 1.1 додаткової угоди передбачала строк дії договору до 2015 року, її волевиявлення щодо визначення строку дії договору оренди землі на термін 20 років відсутнє, а зміст п. 1.1. щодо зазначення строку є сфальсифікованим, у зв'язку з чим ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від

09 листопада 2016 року призначено судово-технічну експертизу.

Відповідно до висновку судово-технічної експертизи від 08 лютого 2017 року, складеного експертом Вінницького Відділення КНДІСЕ, примірник додаткової угоди від 25 грудня 2010 року до договору оренди землі від 05 січня 2005 року № 103, реєстраційний №7, який міститься в матеріалах справи а. с. 96 виготовлений із застосуванням монтажу документа з використанням лазерного та струминного принтера після маскування первинного запису в графі після «4. Договір укладе…» перед «…оків». Після закінчення …» пункту 1.1. на оригіналі документа (чи його проміжній копії) і який (яка) в подальшому використовувалась для виготовлення копії документа, наявної в матеріалах справи (а. с.96) з внесенням в неї відомостей у вигляді рукописного запису «…но на 20 р…» у пункті 1.1 рукописним способом за допомогою кулькової ручки, барвником чорного кольору. Документ не являється оригіналом документа.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), обґрунтовано виходив із наявності підстав для задоволення позову, з огляду на те, що волевиявлення

ОСОБА_4 на укладення оспорюваної додаткової угоди строком саме на 20 років відсутнє, оскільки остання заперечує вказаний факт, а також наведене підтверджується висновком експерта від 08 лютого 2017 року.

Крім того, апеляційним судом правильно зазначено, що у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні (ч. 1 ст. 146 ЦПК України), тоді як відповідачем не було надано оригінал додаткової угоди від 27 грудня 2010 року.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Концерн «Сімекс-Агро» відхилити.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від

19 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від

30 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Кафідова

М.К. Гримич

А.В. Маляренко