Ухвала

іменем україни

12 липня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Дем'яносова М.В., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 07 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він 03 березня 2015 року уклав із ОСОБА_4 договір позики грошових коштів, за яким передав останньому 7 500 доларів США. На підтвердження укладеного договору позики грошових коштів ОСОБА_4 написав розписку. На письмову вимогу позивача від 04 липня 2016 року повернути отримані кошти відповідач не відреагував та суму позики не повернув.

Покликаючись на викладені обставини, позивач просив стягнути з відповідача на його користь 7 500 доларів США заборгованості за договором позики та судові витрати у справі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 07 лютого 2017 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 191 995 грн 31 коп. боргу за договором позики від 03 березня 2015 року.

Вирішено питання про судовий збір.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову за безпідставністю, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 58-60, 212 ЦПК України, а також, встановивши обставини справи, правильно виходив із доведеності та обґрунтованості заявлених позовних вимог та наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за укладеним договором позики.

При цьому суд правильно керувався наступними нормами матеріального права.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК України).

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, яку правильно враховано судом під час розгляду справи.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити у грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається у гривнях за офіційним курсом Національного банку України.

На підставі наявних у справі доказів суд обґрунтовано вважав установленим факт, що 03 березня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики у письмовій формі, за яким останній отримав від позивача грошові кошти в сумі 7 500 доларів США.

Вимогу про повернення позики ОСОБА_3 направив ОСОБА_4 за місцем його реєстрації 04 липня 2016 року, яку останній отримав особисто 07 липня 2016 року.

Ні в передбачений ст. 1049 ЦК України строк, ні станом на час розгляду справи позики позикодавцю не повернуто.

Установивши, що у вищевказаній борговій розписці грошові зобов'язання визначені в іноземній валюті, суд обґрунтовано вважав наявними підстави для застосування до спірних правовідносин ч. 2 ст. 533 ЦК України і стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу у гривнях, еквівалентної 7 500 доларів США. При цьому суд не вийшов за межі заявлених позовних вимог.

Наведені в касаційній скарзі доводи про неправильне застосування судом норм матеріального права є помилковими, спростовуються зібраними у справі доказами, яким суд надав належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 58-60, 212 ЦПК України, та на підставі яких достатньо повно установив обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, при цьому правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню.

Статтею 212 ЦПК України установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам ст. ст. 213-215 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Таким чином, доводи касаційної скарги щодо оцінки наявних у справі доказів і доказування зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Посилання заявника у касаційній скарзі на порушення судом вимог ст. ст. 192, 524, 533 ЦК України були предметом дослідження й оцінки судів попередніх інстанцій, які їх обґрунтовано спростували, про що свідчить зміст оскаржуваних судових рішень.

Безпідставними є доводи касаційної скарги про порушення судом норм міжнародного права, враховуючи предмет і підстави поданого позову, характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 07 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

М.В.Дем'яносов

Ю.Г.Іваненко