Справа № 156/419/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Лященко О.В.
Провадження № 22-ц/773/1454/17 Категорія: 47 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю.,

суддів - Матвійчук Л.В., Русинчука М.М.,

з участю:

секретаря - Губарик К.А.,

позивача - ОСОБА_1,

відповідачів - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представника відповідача - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Грядівської сільської ради Іваничівського району Волинської області про визнання вилучення земельної ділянки під забудовою незаконним та її повернення, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 03 жовтня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, який змінював та уточнював протягом розгляду справи, покликаючись на те, що неправомірними діями відповідачів йому завдана шкода, яка полягає в обмеженому користуванні належного йому будинку та земельної ділянки, а саме, що із земельної ділянки, на якій знаходиться його житловий будинок, незаконно вилучили частину земельної ділянки розміром 5 сотих, яка надана під забудову відповідачам.

Ураховуючи наведене, позивач просив суд захистити його порушене право на спірну земельну ділянку у визначений ним спосіб, визнавши вилучення частини земельної ділянки під забудовою незаконним і повернути йому цю ділянку в повному обсязі, а саме - 5 сотих землі, 5 метрів уздовж лінії дороги і повністю по межі з ділянкою ОСОБА_2 і ОСОБА_3

Рішенням Володимир-Волинським міського суду Волинської області від 03 жовтня 2017 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та направити справу для розгляду до іншого суду, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність судового рішення в межах апеляційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що порушення прав позивача судом не встановлено, оскільки він набув права власності на житловий будинок внаслідок договору дарування в 2002 році, а право власності чи користування спірною земельною ділянкою ні попередніми власниками будинку, ні ним не було оформлено належним чином.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обов'язок же доказування і подання доказів встановлений статтею 60 ЦПК України.

Так, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст.ст.3-4, 213-215 ЦПК України судовому захисту шляхом задоволення позову підлягають наявні в особи, яка звернулась до суду, права, свободи чи інтереси, що порушуються, не визнаються або оспорюються іншими особами.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 згідно договору дарування будинку від 19 березня 2002 року належить на праві приватної власності житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами НОМЕР_1, який подарований йому сином та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Також судом встановлено, що син позивача ОСОБА_6 у свою чергу став власником даного житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26.02.2002 року після смерті ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Спадкодавцю ОСОБА_7 будинок належав на підставі свідоцтва про право власності, виданого Грядівською сільською радою 17.05.2001 року згідно рішення виконкому сільської ради № 11 від 23.03.2001 року.

Відповідач у даній справі ОСОБА_2 користується суміжною земельною ділянкою із ділянкою позивача ОСОБА_1 на підставі набуття права спільної часткової власності на житловий будинок НОМЕР_2 по АДРЕСА_2. Раніше будинок належав бабі та дідові відповідача ОСОБА_8, яка померла у 1999 році, та ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

На підставі рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 04 квітня 2017 року співвідповідач ОСОБА_2 разом із ОСОБА_10 та ОСОБА_11 являється співвласником в рівних частинах по 1/3 кожен житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами НОМЕР_2, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.232 т.1).

З матеріалів справи вбачається, що рішеннями Грядівської сільської ради № 17/1 від 29.09.1993 року та №7/2 від 12.11.1993 року ОСОБА_7 і ОСОБА_8 було вирішено передати кожному у приватну власність земельні ділянки у розмірі по 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства, а також по 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель, які розташовані відповідно біля їх будинків.

Відповідно до ст.ст. 22, 23 Земельного Кодексу України 1990 року (в редакції, яка діяла на момент виділення у власність суміжних земельних ділянок ОСОБА_7 і ОСОБА_8) виникнення права власності на землю або права користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Заборонено приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею (ч.2 ст.22 ЗК).

Наведене є достатньою підставою для висновку про те, що отримавши рішення сільської ради про виділення земельної ділянки, однак не оформивши акт про винесення межі земельної ділянки в натурі, не засвідчивши своє право власності чи землекористування відповідним державним актом, спадкодавець ОСОБА_7 не набула права власності на вказані ділянки, а також не оформила належними і законними документами свої права землекористувача спірної земельної ділянки із зазначенням відповідних меж в натурі.

Таким чином, зазначені земельні ділянки, є такими, що передані у приватну власність ОСОБА_7 і ОСОБА_12, які померли і не виготовили державних актів на право приватної власності на землю.

Відповідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов»язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) і згідно зі ст. 1217 цього Кодексу спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Порядок спадкування прав на земельну ділянку регулюються ст. 1225 ЦК України.

Згідно зі ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщенні.

Із роз»яснень, викладених у підпункті «в» пункту 18 Постанови Пленуму ВСУ від 16.04.2004 р. №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами) вбачається, що вирішуючи спори про право власності на земельні ділянки, необхідно виходити з того, що з 01 січня 2002 року відповідно до ст.125 ЗК право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує його право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а з 2 травня 2009 р. у відповідності із Законом України від 5 березня 2009 року №1066- VI право власності на земельну ділянку, а також право користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно із п.п. «г» даної Постанови при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними після 31 грудня 2001 року, в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до ст. 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем.

Із наданих суду першої інстанції Грядівською сільською радою витягів з особових рахунків погосподарських книг за 80-90-ті роки вбачається фактичний розмір земельної ділянки, якою користувалися на той час спадкодавці ОСОБА_7 та ОСОБА_12, відповідають фактичним розмірам земельної ділянки, якими користуються сторони на даний час.

Разом з тим, відповідно до Акту обстеження земельної ділянки від 19 червня 2017 року комісією сільської ради зроблено заміри по межах, які показав ОСОБА_1, та встановлено, що його земельна ділянка має площу орієнтовно 0,36 га.

Оскільки ОСОБА_7 при житті не заявляла вимог щодо усунення їй перешкод в користуванні земельною ділянкою, щодо визначення розмірів та відновлення меж, та будь-яка зміна наявної у її користуванні площі земельної ділянки не визнана незаконною, ніким не оспорювалась та нею не заперечувалась у визначеному законом порядку, а так само не оспорювалась і спадкоємцем будинку за заповітом ОСОБА_6, тому колегія суддів приходить до висновку, що жодних порушень прав позивача не встановлено.

Відповідно до положень статей 16, 386, 391 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав .

Згідно із нормами ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, та застосування інших, передбачених законом, способів.

Статтею 125 ЗК України (в редакції станом на момент набуття права власності ОСОБА_1 на житловий будинок) передбачено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону (ст.126 ЗК України в тій же редакції).

Як видно із матеріалів справи та не заперечується позивачем, після придбання жилого будинку у 2002 році за договором дарування позивач ОСОБА_1 своє право землекористування та право власності на земельну ділянку у с.Кропивщина не оформив у визначеному законом порядку.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується і суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) встановив, що право позивача, а саме право користування земельною ділянкою, яка не належить йому на праві власності, та щодо якої у встановленому порядку не визначено її меж в натурі, не є порушеним, а тому вимоги є безпідставними.

Отже, визначившись належним чином з характером спірних правовідносин, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Інші доводи апеляційної скарги є необгрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 03 жовтня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді