РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 643/3732/15-ц

Провадження № 2/643/1279/17

05.07.2017 року Московський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Довготько Т.М.

при секретарі Бахметьєвій Ю.С.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача - Шевченко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства КБ «ПРИВАТБАНК» про зобов`язання змінити дату та формулювання причини звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, індексації заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, вихідну допомогу та моральну шкоду, -

ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вище вказаним позовом в якому після уточнення позовних вимог просив зобов`язати відповідача змінити формулювання причини його звільнення з посади юрисконсульта напряму «Credit collection» РП «Приватбанк» у Донецькій області з п.6 ст.36 КЗпП України на ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Зобов`язати відповідача змінити дату його звільнення з посади юрисконсульта напряму «Credit collection» РП «Приватбанк» у Донецькій області з 29 грудня 2014 року на 26 листопада 2015року. Зобов`язати відповідача обчислити та виплатити йому середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 17 липня 2014 року по 26 листопада 2015року, а саме 50587грн.54коп. з розрахунку, що розмір його середнього місячного заробітку складає 2894грн.21коп. Зобов`язати відповідача виплатити йому суму, на яку заробітну плату йому мало бути проіндексовано 5889грн.21коп. Зобов`язати відповідача виплатити йому компенсацію за невикористані дні відпустки , а саме 6245грн.53коп., вихідну допомогу внаслідок порушення відповідачем законодавства про працю у розмірі, не менше тримісячного середнього заробітку, тобто 8682грн.63коп. з розрахунку, що розмір його середнього місячного заробітку складає 2894грн.21коп. та моральну шкоду у розмірі 345600,00грн. Стягнути з відповідача понесені ним судові витрати, судовий збір у розмірі 584грн.64коп. Допустити негайне виконання рішення суду на всю суму стягнутих з відповідача коштів. При винесенні рішення, суми стягнутих з відповідача коштів зарахувати на такі реквізити: Назва отримувача: ПАТ Укрсоцбанк, МФО:300023, код банку отримувача:00039019, розрахунковий рахунок: НОМЕР_1 , номер карткового рахунку: НОМЕР_2 , П.І.Б. отримувача : ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову зазначив, що з 21 грудня 2013 року він працював на посаді юрисконсульта в РП «Приватбанк» у Донецькій області. 17 грудня 2014 року був виданий наказ № Є.DО-УВ-2014-1223-п від 17.12.2014 року, відповідно до якого ОСОБА_1 було звільнено з роботи за п. 6 ст. 36 КЗпП України, відмова від роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці. При цьому запис про звільнення у трудовій книжці датується 29.12.2014 року. Трудову книжку отримав 23 лютого 2015 року. Проте він жодних заяв роботодавцю про відмову від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці, рівно як і заяв про звільнення у зв`язку зі зміною умов праці, не подавав. До його відома взагалі не доводилося те, що умови праці істотно змінилися. Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.29 КЗпП, працівникові доводиться про його права та обов`язки та умови праці під розписку. Виключень з цієї норми щодо форми доведення до відома працівника нових або змінених умов праці, чинним законодавством не встановлено. Про те, що умови праці начебто змінилися, він дізнався лише при отриманні трудової книжки (з записів в ній). Таким чином, роботодавець заснував на домислах своє рішення щодо обрання підстав його звільнення. Щодо позовних вимог про зміну дати його звільнення з посади юрисконсульта напряму «Credit collection» РП «Приватбанк» у Донецькій області позивач зазначив, що з 27 листопада 2015року він проходить військову службу за контрактом у Національній гвардії України в зоні антитерористичної операції в ОРДіЛО. Тому вважає, законним встановити дату його звільнення 26 листопада 2015року, тобто за день до прийняття на військову службу. Щодо обчислення та виплати середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу позивач зазначив, що відповідно до довідки відповідача про заробітну плату з 01.01.2014року по 31.12.2014року, у період з липня по жовтень 2014року йому нараховувалась заробітна плата менше від установленого законом рівня мінімальної заробітної плати, а протягом листопада, грудня 2014року взагалі ніякої заробітної плати не виплачували. При вирішенні питання щодо виплати йому середнього заробітку підлягає застосуванню положення Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995року №100. Зазначене підтверджується позицією Верховного Суду України, викладеної в Постанові від 23.01.2011року №6-87цс11, відповідно до якої середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995року №100. Відповідач надав довідку про заробітну плату, нараховану у період з 01.01.2014року по 31.12.2014року, в якій зазначено, що за останні два місяці його фактичної роботи, а саме у період травня та червня 2014року йому було нараховано заробітну плату у розмірі 2920грн.35коп. та 2868грн.08коп. відповідно. Відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці», Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995року №100 його середній місячний заробіток повинен складати 2894грн.21коп, а середньоденний 152грн.33коп. (із розрахунку 2920,35 (травень) +2868грн.08коп. (червень) / (19 днів (травень, відповідно до розпорядження КМУ від 21.11.2013року №920-р) +19 днів (червень, відповідно до розпорядження КМУ від 21.11.2013року №920-р ). Тобто, починаючи з 17 липня 2014року по 26 листопада 2015року кількість робочих днів становить 119днів у 2014році та 225днів у 2015році. Остаточна сума середнього заробітку становить 152грн.33коп.х (119+225)- (сум, нараховані роботодавцем 362,66+458,76+321,47+671,09) = 50587грн.54коп. Щодо індексації заробітної плати позивач зазначив, що відповідно до вимог ч.6 ст.95 КЗпП, ст.33 Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003року №1078, починаючи з вересня 2014року, його заробітна плата повинна бути проіндексована і сума, на яку має бути збільшено заробітну плату з урахуванням індексації, яка складає 5889грн.21коп. з серпня 2014року по листопад 2015рік. Зазначив, що із розрахунку наведеному у позові, базовий місяць є червень 2014р., так як останній місяць підвищення заробітної плати був травень 2014року та складає 2 894грн.21коп. Щодо обчислення та виплати компенсації за невикористані дні відпустки позивач посилається на те, що відповідачем суду у 2015році були надані накази про надання йому відпусток, тоді як жодного разу заяв про надання відпусток він не подавав. Вказані накази видавались після спливу декількох днів «відпустки» або в останній день «відпустки» та підрозділом роботодавця яке не існувало (у заголовку наказу вказано «Направление трудовых ресурсов закрыто» та місце видання наказів зазначалось м.Донецьк, яке на той час вже не було підконтрольним Україні. Відповідно до наказів роботодавця, фактично він перебував у відпустці протягом 2014року із збереженням заробітної плати 3 дні. Відповідно до ст.83 КЗпП України він має право на компенсацію за невикористані дні відпустки, за 2014рік- 21день та за 2015рік - 20днів. Сума грошової компенсації складає 152,33грн. х(21+20)= 6245,53грн. Щодо обчислення та виплати вихідної допомоги внаслідок порушення відповідачем законодавства про працю позивач послався на ст.44 КЗпП України та зазначив, що відповідач повинен виплатити йому вихідну допомогу, внаслідок порушення останнім законодавства про працю у розмірі, не менше тримісячного середнього заробітку, тобто 8682,63грн. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди позивач зазначив, що про своє звільнення дізнався 20 лютого 2015 року то звернувся до РП «Приватбанк» у Харківській області, щоб продовжити працювати. Цим підрозділом роботодавця йому було роз`яснено, що він мав раніше виїхати з районів проведення АТО в ОРДіЛО і самостійно звернутись до структурного підрозділу ПАТ КБ «Приватбанк» щодо надання йому нової роботи. Як наслідок, він відчув моральні страждання, зокрема тривале сильне душевне хвилювання та емоційний стан пригніченості, оскільки ця робота розглядалася ним як єдиний спосіб забезпечення життєдіяльності після виїзду з районів проведення АТО, і інших варіантів не розглядав, вважаючи, що і досі є працівником ПАТ КБ «Приватбанк». Внаслідок емоційних розладів сталися погіршення в роботі серцево-судинної системи, отже відчув фізичні страждання, за браком грошей у нього виник борг за оренду житла, кімнати, яка не відповідала нормі житлової площі на одну людину розміру, в зв`язку з чим був вимушений додавати додаткових зусиль для організації свого життя. Щодо повернення сплаченого судового збору зазначив, що ним було сплачено судовий збір у розмірі 584грн.64коп. відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.10.2015року. У зв`язку з тим, що порушені його права, звернувся з даним позовом до суду.

В судовому зсіданні, проведеному в режимі відеоконференції позивач позов підтримав в повному обсязі, наполягав на задоволенні заявлених вимогах. Вказав, що з заявами про звільнення або зміни формулювання його звільнення до ПАТ «Приват Банк» не звертався, з заявами про визнання незаконними наказів про відпустки та наказу про звільнення до суду чи інших органів не звертався. Крім того, щодо обставин справи, зазначив, що 1 липня 2014 року біля будівлі РП «Приватбанк» у Донецькій області розпочались бойові дії (озброєний захват будівлі Управління МВС України в Донецькій області), які загрожували його життю та життю іншим працівникам. Рішенням роботодавця, 02 липня 2014 року, його та інших працівників було відправлено у відпустку без збереження заробітної плати, в якій позивач рахувався до 29 грудня 2014 року. При цьому жодних заяв він на відпустку не писав, ніяких пропозицій по переведенню він не отримував та відповідно ніяких заяв про відмову не писав. Поновлюватися на роботі не збирається. Зазначив, що неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці стало перешкодою для працевлаштування на іншу роботу. Вважає, що відповідно до ст. 84 КЗпП України, ст. 25 Закону України "Про відпустки", після спливу 15 діб, а саме 17 липня 2014 року, він повинен був вийти на роботу, проте по вині роботодавця він цього зробити не зміг, так як приміщення РП «Приватбанк» у Донецькій області знаходилось і надалі в районі бойових дій, що загрожувало життю та здоров`ю.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив в задоволені вимог відмовити в повному обсязі, надав письмові пояснення (а.с. Т.2, а.с.165-167), в яких зазначив, що Наказ про зміну істотних умов праці ОСОБА_1 як окремий документ не видавався, оскільки зміна істотних умов праці позивача не була запроваджена. У зв`язку із зупиненням фінансових операцій на території населених пунктів, які не контролюються українською владою, затвердженим постановою НБУ №466 від 06.08.2014року з метою збереження трудових відносин було прийнято рішення про переведення працівників до інших населених пунктів. У зв`язку із цим було проведено централізовану розсилку повідомлень про зміну істотних умов праці та запропоновано стати до роботи за новими умовами праці. Після одержання згоди від працівників такі зміни були відображені документально у наказах про переведення до інших населених пунктів або про переведення на інші посади. Листом від 16.10.2014року ПАТ КБ «Приватбанк» з метою забезпечення безпеки працівників запропонував ОСОБА_1 перевестись до роботи на його вибір до АДРЕСА_1 з 16.12.2014року з збереженням займаної посади. Крім того запропоновано переведення на роботу до м.Дніпропетровськ із зміною посади та умов праці. Листом ПАТ КБ «Приватбанк» просив в строк до 16.12.2014року підтвердити згоду або незгоду працівника продовжити роботу в нових умовах в письмову вигляді, шляхом направлення заяви на адресу місцезнаходження Банку або на електронну адресу Банку. Первухіну А.А. було роз`яснено з яким відповідальним працівником необхідно зв`язуватись щодо підбору вакансій в іншій місцевості. Крім того, декілька разів працівником ОСОБА_2 спеціалістом з рекрутингу ГО ПАТ КБ «Приватбанк» були здійснені телефонні дзвінки ОСОБА_1 на його фінансовий номер телефону та запропоновано переведення на роботу до інших населених пунктів поза зоною проведення АТО. За результатами переведення на роботу до інших населених пунктів відмовився, про що складені відповідні акти. Позивач протягом часу з липня 2014 року не висловлював бажання приступити до роботи та не звертався до роботодавця щодо визначення робочого місця та продовження виконання трудових обов`язків, також позивач не повідомив про своє фактичне місце перебування на час проведення антитерористичної операції, у письмовому вигляді відмову від продовження роботи позивач не надавав, проте не приступив до роботи за новими умовами праці що було розцінене Банком як відмова від продовження роботи. Жодних заяв про звільнення від ОСОБА_1 у ПАТ КБ «Приватбанк» не зареєстровано. При звільненні ОСОБА_1 було нараховано вихідну допомогу у розмірі 2363,28грн. Після утримання податку на доходи фізичних осіб у сумі 354,49грн. та військового збору у сумі 35,45грн. належна до виплати сума 1973,34грн. була перерахована на карту «Універсальна». Крім того зазначено, що заяви від працівника про надання відпусток у спірний період не були отримані. Оскільки, станом на липень 2014року, з початку проведення антитерористичної операції чинним законодавством не було врегульовано питання подальшого перебування у трудових відносинах працівників, які працюють у зоні АТО. Листом Міністерства соціальної політики України від 08.07.2014року №7302/3/14-14/13 було надано роз`яснення, у яких крім іншого було запропоновано рекомендувати роботодавцям при необхідності надавати працівникам на їх прохання оплачувані відпустки, відпустки без збереження заробітної плати, які надаються працівникам в обов`язковому порядку, та відпустки без збереження заробітної плати, які надаються за згодою сторін у порядку, визначеному законодавством. З урахуванням викладених рекомендацій, оскільки від працівника не надходило згоди на переведення до інших населених пунктів, і не надходило інформації щодо зміни місця проживання, з метою врегулювання трудових відносин позивачеві протягом періоду проведення АТО з липня 2014року було неодноразово надано щорічні відпустки, з оплатою відповідно до чинного законодавства. В період проведення АТО в регіоні Донецької та Луганської областей з липня 2014року було тимчасово припинено роботу відділень, розташованих в даному регіоні у населених пунктах, не підконтрольних державним органам України. Закриття відокремленого підрозділу «Донецьке регіональне управління» ПАТ КБ «Приватбанк» не проводилось, лише було зупинено здійснення усіх видів фінансових операцій у населених пунктах, які не контролюються українською владою, на підставі наказу № СП-2014-6914805 від 12.08.2014року.

Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши письмові докази, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Згідно наказу № Э.DО-УВ-2014-1223-п від 17.12.2014 року ОСОБА_1 звільнено 29.12.2014року з посади юрисконсульта на підставі заяви про звільнення за п.6 ст. 36 КЗпП, про що був зроблений відповідний запис в трудовій книжці позивача з відміткою «Відмова від роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці» (Т.1, а.с. 7-8, 12).

Згідно довідки №690 від 13.07.2016року, ОСОБА_1 перебуває на дійсній військовій службі за контрактом у військовій частині НОМЕР_3 (м.Маріуполь) Національної гвардії України з 02 грудня 2015року по теперішній час /Т.1, а.с.212/.

Частиною 1 ст. 32 КЗпП України передбачено переведення на іншу роботу. Зміна істотних умов праці . Переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Про зміну істотних умов праці - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п.6 ст.36 КЗпП України.

Наведений у статті 32 КЗпП перелік істотних умов праці, які можуть змінюватися у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, не є вичерпним, оскільки в ній зазначено, що може йтися також і про інші умови. Позаяк законодавство про працю не розкриває змісту інших умов, роботодавець на свій розсуд може визначати і відповідно оформлювати певні зміни як зміни істотних умов праці, передбачені статтею 32 КЗпП.

Повідомлення про зміни істотних умов праці не пізніше ніж за два місяці до їх запровадження є фактично повідомленням працівника про заплановану зміну умов укладеного з ним трудового договору з пропозицією продовжувати роботу в нових умовах. Працівник може прийняти таку пропозицію або відмовитися від неї.

Законодавством про працю не передбачені форма повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та форма погодження працівника чи його відмови (незгоди) продовжувати роботу в нових умовах. Водночас у разі виникнення трудових спорів роботодавець повинен мати докази, що працівника було повідомлено про відповідні зміни за два місяці, а також докази, що працівник відмовився від продовження роботи в нових умовах. Такими доказами можуть бути, зокрема, письмове повідомлення працівника про заплановані зміни з підписом останнього про ознайомлення, а також письмова заява працівника, що він відмовляється продовжувати роботу у зв`язку із зміною істотних умов праці або, навпаки, згоден продовжувати роботу в нових умовах.

Згідно п.6 ст.36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Згідно ст.44 КЗпП України , при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Із наданих відповідачем розрахункового листка за грудень 2014року, видно, що при звільненні ОСОБА_1 було нараховано вихідну допомогу у розмірі 2363,28грн. Після утримання податку на доходи фізичних осіб у сумі 354,49грн. та військового збору у сумі 35,45грн. належна до виплати сума 1973,34грн. була перерахована на карту «Універсальна».

Як на підтвердження своїх заперечень проти позовних вимог ОСОБА_1 , представник відповідача надав суду наступні документи:

- копію Постанови Правління Національного банку України від 06.08.2014року за №466 «про зупинення здійснення фінансових операцій» в якій зазначено, що ураховуючи те, що на території Донецької та Луганської областей відповідно до постанови Правління Національного банку України від 23.07.2014року №436 починаючи з 24.07.2014року запроваджено надзвичайний режим роботи банківської системи, з метою запобігання загрози життю і здоров`ю працівників та клієнтів банків, забезпечення стабільності банківської системи, керуючись ст.ст. 3,27,99 Конституції України, ст.ст.7,15 Закону України «Про Національний банк України», ст.66 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Законом України «Про боротьбу з тероризмом», розділом І Інструкції щодо організації роботи банківської системи в надзвичайному режимі, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 22.07.2014року №435, Указом Президента від 14.04.2014року №405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України», Правління Національного банку України постановляє: « 1. Банкам України призупинити здійснення усіх видів фінансових операцій у населених пунктах, які не контролюються українською владою…» /Т.2, а.с.168-169/.

- копію Наказу №СП-2014-6914805 від 12.08.2014року « Про порядок роботи відділень, АТМ і ТСО в Донецькій і Луганській областях» в якому зазначено, що в зв`язку з постановою НБУ №466 від 06.08.2014року наказано призупинити з моменту затвердження наказу роботу відділень, АТМ і ТСО в населених пунктах Донецької та Луганської областях, які не контролюються українською владою…» /Т.2, а.с.170-172/.

- копію Службової записки №Э.28.0.0.0/2-993 від 16.10.2014року керівника напряму «Маркетинг і менеджмент» ГО Щербіна Н.І. про термінову відправку кореспонденції в якій зазначено, що в зв`язку з проведенням роботи по переводу працівників Донецького РУ і Луганського філіалу на підставі наказу № NPR-2014-6995243 від 06.10.2014року «Про створення Східного РУ» прохання в оперативному порядку: забезпечити відправку листів-повідомлень працівникам Донецького РУ і Луганського філіалу згідно списку. Адреса відправки Місце проживання і Місце прописки, вказані в ПриватПерсонал. Якщо адреси однакові, відправлять 1 лист. Вид відправки цінним листом з повідомленням і описом Укрпоштою. Вкладені документи Повідомлення і Проект Заяви. В повідомленні необхідно заповнювати Ім`я По-батькові працівника, вихідний номер с датою і печаткою «Для документів» на підпис ОСОБА_3

-копія повідомлення від 16.10.2014року, адресованого ОСОБА_1 в якому зазначено, що з метою забезпечення безпеки працівників ПриватБанк запропонував ОСОБА_1 перевестись до роботи на його вибір до АДРЕСА_1 з 16.12.2014року з збереженням займаної посади. Крім того запропоновано переведення на роботу до м.Дніпропетровськ із зміною посади та умов праці. ПАТ КБ «Приватбанк» просив в строк до 16.12.2014року підтвердити згоду або незгоду працівника продовжити роботу в нових умовах в письмову вигляді шляхом направлення заяви на адресу місцезнаходження Банку або на електронну адресу Банку. Також запропоновано по питанням підбору вакансії та переводу в іншу місцевість звертатись до ОСОБА_4 за номером телефону, електронною поштою, скайпом. Звернено увагу, що відсутність письмової згоди на перевід буде розцінене банком як відмова від переводу на роботу, в зв`язку з чим банк залишає за собою право розірвати трудовий договір на підставі п.6 ст.36 КЗпП України по закінченню двомісячного строку попередження про переведення і змін умов праці. Додаток: проект заяви про відмову від переводу на роботу.

- копію опису про відправлення 16.10.2014року ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 вище вказаного повідомлення та заяви.

Крім того, представником відповідача суду надано 4 копії Актів від 22.09.2014року, 22.10.2014року, 24.10.2014року, 28.10.2014року, з яких вбачається, що працівником ОСОБА_2 спеціалістом з рекрутингу ГО ПАТ КБ «Приватбанк» було здійснено телефонні дзвінки ОСОБА_1 на його фінансовий номер телефону та запропоновано переведення на роботу до інших населених пунктів поза зоною проведення АТО. За результатами переведення на роботу до інших населених пунктів ОСОБА_1 дав згоду на написання заяви про звільнення, від переведення відмовився /акт від 28.10.2014р./, вказані акти підписані ОСОБА_5 заступником керівника Напрямку трудових ресурсів Керівник регіонального центру з підбору персоналу РП, ОСОБА_6 заступником директора РП керівник Напрямку «Credit collection» , ОСОБА_7 -заступником керівника за напряму Legal collection.

Проаналізувавши вище зазначені докази, суд приходить до того, що фактично на підприємстві відбулися зміни істотних умов праці, однак відповідачем не надано будь-яких доказів належного повідомлення ОСОБА_1 про заплановані зміни істотних умов праці, про його ознайомлення з ними, а також його заяви про те, що він відмовляється продовжувати роботу у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивач просить суд зобов`язати відповідача змінити формулювання причини його звільнення з посади юрисконсульта напряму «Credit collection» РП «Приватбанк» у Донецькій області з п.6 ст.36 КЗпП України на ч. 1 ст. 38 КЗпП, та змінити дату його звільнення з посади юрисконсульта напряму «Credit collection» РП «Приватбанк» у Донецькій області з 29 грудня 2014 року на 26 листопада 2015року.

Так, згідно ч.1 ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем ОСОБА_1 в судовому засіданні було зазначено, що із будь-якими заявами про звільнення до ПАТ КБ «Приватбанк» він не звертався, бажання поновлюватися на роботі немає, із вимогами щодо визнання наказу про звільнення незаконним не звертався.

Відповідно до ч.3 ст.235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Недотримання роботодавцем при звільненні процедури, передбаченої ст.ст. 42,43,49-2 КЗпП України, унеможливлює в судовому порядку зміну формулювання причин звільнення, оскільки фактично призведе до позбавлення працівника прав та гарантій, передбачених процедурою звільнення за п.1ч.1ст.40 КЗпП України.

У разі звільнення без законних підстав, працівник повинен бути поновлений на роботі, у таких випадках закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, у тому числі шляхом зміни формулювання та дати звільнення працівника.

Зважаючи на такі обставини, безпідставними є доводи позивача про можливість зміни судом формулювання причин звільнення та дати, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про зміну формулювання причин та дати звільнення, а вимоги позивача про зобов`язання відповідача обчислити та виплатити йому середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 17 липня 2014 року по 26 листопада 2015року, у розмірі - 50587грн.54коп., індексацію у розмірі 5889грн.21коп. є похідними від них, а тому вони не підлягають задоволенню.

Крім того, із наявних в матеріалах справи Наказів (Т.1, а.с.47,59,61,70) вбачається, що ОСОБА_1 за період роботи з 21.12.2013року по 29.12.2014року надавались щорічні відпустки в загальній кількості 7 днів, які були оплачувані, що підтверджується наданими відповідачем розрахунковими листами /а.с.206-208/.

Відповідно до ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 83 КЗпП України передбачено обов`язок роботодавця у разі звільнення працівника виплатити грошову компенсацію за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Згідно Листа Міністерства Соціальної Політики України від 08.07.2014року №7302/3/14-14/13 «Про збереження місця роботи працівників, які переміщуються з районів проведення антитерористичної операції або залишаються у таких районах» запропоновано рекомендувати роботодавцям за необхідності надавати працівникам на їх прохання оплачувані відпустки, відпустки без збереження заробітної плати, що надаються працівникам в обов`язковому порядку, та відпустки без збереження заробітної плати, які надаються за угодою сторін у порядку, визначеному законодавством.

Згідно ст. 24 ЗУ «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Так, як вбачається з матеріалів справи, невикористана відпустка ОСОБА_1 станом на день звільнення складає 17 календарних днів.

Згідно ч. 1 п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 100, обчислення середньої заробітної плати, у тому числі для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Згідно ч. 6 п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 100, час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Оскільки ОСОБА_1 з поважних причин, якими суд вважає час з початку проведення антитерористичної операції у м.Донецьк, на території не підконтрольній Україні (липень-грудень 2014 року), тому виключивши саме цей період із розрахункового, кількість робочих днів з урахування святкових складає 137 дні, а тому компенсація невикористаної відпустки становить: 21685,11/137=158,29*17=2690,93 гривень.

Таким чином позовні вимоги в частині компенсації за невикористану відпустку підлягають задоволенню частково у розмірі - 2690,93грн.

Щодо вимог про виплату вихідної допомоги, внаслідок порушення відповідачем Законодавства про працю у розмірі, не менше тримісячного середнього заробітку у розмірі 8682, 63 грн., то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Так, як вже було зазначено вище, ОСОБА_1 було нараховано вихідну допомогу у розмірі 2363,28грн. та після утримання податку, сума у розмірі -1973,34грн. була перерахована на карту «Універсальна». Посилання позивача щодо виплати йому допомоги у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку внаслідок порушення Законодавства про працю не знайшли свого підтвердження.

Таким чином підстав для задоволення цих вимог, суд не вбачає, та відмовляє у їх задоволенні.

Позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди суд вважає за доцільним задовольнити частково з огляду на наступне.

Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Враховуючи те, що було порушено право позивача на компенсацію невикористаної відпустки, суд вважає, що наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 1000 грн., виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості. При цьому, враховує характер та ступінь душевних страждань позивача, що призвело до стану морального пригнічення та дискомфорту.

Вимоги позивача про негайне виконання рішення суду на всю суму стягнутих коштів та про зарахування стягнутих коштів на вказані позивачем реквізити є безпідставними та не підлягають задоволенню.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати 584грн.64 коп. судового збору.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства КБ «ПРИВАТБАНК» про зобов`язання змінити дату та формулювання причини звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, індексації заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, вихідну допомогу та моральну шкоду задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку у розмірі - 2690 (дві тисячі шістсот дев`яносто) гривень 93копійки.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 584 (п`ятсот вісімдесят чотири) гривні 64 копійки.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 1000 грн. (одну тисячу) гривень на відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги через Московський районний суд м. Харкова протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Т.М.Довготько