Ухвала

іменем україни

19 липня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про витребування майна з чужого незаконного володіння за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 - на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 08 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 08 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, у якому просила витребувати на її користь з володіння ОСОБА_4 Ѕ частини квартири АДРЕСА_1.

Свої вимоги вона мотивувала тим, що з 25 лютого 1962 року до 03 травня 1993 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8, з яким під час шлюбу була отримана кооперативна квартира АДРЕСА_2 та повністю сплачено внески.

Після розірвання шлюбу поділ спільного майна не здійснювався.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 помер, однак за життя він уклав шлюб із ОСОБА_5 та 17 серпня 2006 року уклав із нею договір довічного утримання, за умовами якого передав у власність останній квартиру АДРЕСА_2.

Розпорядження квартирою ОСОБА_8 здійснив без її (позивачки) згоди, хоча вона є власником Ѕ її частини.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 29 квітня 2013 року за нею визнано право власності на Ѕ частини спірної квартири.

У березні 2012 року вона звернулась з заявою до комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» про реєстрацію свого права власності на підставі чинного на той час рішення Королівського районного суду м. Житомира від 15 листопада 2011 року, однак їй було відмовлено, оскільки квартира була вже продана та право власності на неї зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 28 лютого 2011 року.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 29 квітня 2013 року визнано недійсним договір довічного утримання від 17 серпня 2006 року в частині передачі у власність ОСОБА_5 Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 та визнано за нею (позивачкою) право власності на Ѕ частини квартири.

Посилаючись на те, що належна їй Ѕ частини спірної квартири вибула з володіння не з її волі, оскільки була відчужена без її згоди, просила позов задовольнити.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 14 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 23 червня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 14 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 23 червня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 08 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 08 листопада 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 належну ОСОБА_3 Ѕ частини квартири АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 29 квітня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 26 червня 2013 року, частково задоволено позов ОСОБА_3, визнано недійсним договір довічного утримання від 18 серпня 2006 року в частині передачі у власність ОСОБА_5 Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частини вказаної квартири.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 05 серпня 2014 року заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 03 березня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу вказаної квартири недійсним, застосування наслідків недійсності правочину, усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення у частині вирішення спору про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог із тих підстав, що обраний позивачкою спосіб захисту є неналежним, оскільки порушене право підлягає захисту шляхом пред'явлення віндикаційного позову, а не визнання недійсним договору купівлі-продажу даної квартири.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з відомостями з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 24 травня 2015 року ОСОБА_9 є обтяжувачем квартири, а не власником. Підставою для обтяження зазначено договір іпотеки від 17 березня 2012 року.

Цей договір укладався вже під час розгляду справи за позовом ОСОБА_3 про визнання за нею права власності.

Цивільним кодексом України передбачено засади захисту права власності. Зокрема, ст. 387 ЦК України власнику надано право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У п. 21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами ст. ст. 387, 388 ЦК України.

У п. 19 згаданої вище постанови Пленуму роз'яснено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої це майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Оскільки позов про витребування майна за своєю природою є речово-правовим, його об'єктом може бути лише індивідуально-визначене майно, яке існує в натурі на момент подання позову. Індивідуально визначене майно - інвентарні об'єкти або групи інвентарних об'єктів та інше майно, що реалізується окремо як самостійний об'єкт продажу.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності (ст. 212 ЦПК України), встановивши фактичні обставини, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, дійшов обґрунтованого висновку про те, що на користь позивача підлягає витребуванню у набувача ОСОБА_4 Ѕ частини квартири АДРЕСА_3, оскільки спірне майно, яке було предметом спільної сумісної власності подружжя, вибуло з володіння ОСОБА_3 поза її волею, а ОСОБА_4 набула його у ОСОБА_5, яка не мала права його відчужувати.

При цьому, при новому розгляді справи відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України суди врахували висновки і мотиви, наведені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами попередніх інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги висновків судів, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень, не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з цими висновками щодо їх оцінки.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 08 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 08 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф.Хопта

С.П. Штелик