Справа № 758/5671/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2017 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н. М. ,

при секретарі Калашніковій Л.Д., Мишак І.Ю.,

за участю: представника позивач - ОСОБА_1,

представника відповідача - адвоката Безсмертного А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння та виселення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до районного суду з позовом, в якому, збільшивши свої позовні вимоги, просить витребувати від відповідача належне йому нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; виселити відповідача зі вказаного нежитлового приміщення; вселити позивача у вказане нежитлове приміщення. Свої вимоги мотивує тим, що 07.11.2007 р. він купив нежитлове приміщення, розташоване за адресою - АДРЕСА_1. 01.10.2013 р. ТОВ «Укрспецторг Групп» були проведені прилюдні торги з реалізації вказаного приміщення. Переможцем торгів стала ОСОБА_5, про що був складений протокол №11-1064/13 про проведення прилюдних торгів. 04.10.2013 р. державним виконавцем на підставі протоколу був складений Акт про продаж нерухомого майна на прилюдних торгах. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 21.11.2014 р. було визнано недійсними протокол №11-1064/13 проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна - нежитлового приміщення за адресою - АДРЕСА_1, акт державного виконавця про проведені прилюдні торги з реалізації вказаного майна та свідоцтво про право власності на ім»я ОСОБА_5 Позивач вказує, що під час судового розгляду 28.04.2014 р. ОСОБА_5 продала спірне майно ОСОБА_4 Посилаючись на те, що після винесення рішення Подільським районним судом м. Києва від 21.11.2014 р. позивач є власником нежитлового приміщення за адресою - АДРЕСА_1, яким на даний час користується ОСОБА_4, ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх прав.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала у повному обсязі, з підстав наведених в ньому, додавши, що виконавче провадження, в межах якого відбулись торги, закінчено в зв'язку з фактичним виконанням рішення через вищевказані прилюдні тоги, які відбулись.

Представник відповідача заперечував в судовому засіданні проти позовних вимог, надавши письмові заперечення, посилаючись на те, що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем спірного майна, який набув право власності за відплатним договором, а позивач не має права витребовувати це майно, оскільки воно вибуло з його володіння у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Третя особа у судове засідання не з»явилася, про день, місце та час розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду невідомі.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані письмові докази, суд приходить до таких висновків.

Судом встановлено, що 07.11.2007 р. позивач ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу, посвідченого ПН КМНО ОСОБА_6 за реєстром № 5677, придбав нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, що у Подільському районі м.Києва.

Як вбачається з матеріалів справи, у провадженні підрозділу примусового виконання рішень ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві знаходилося зведене виконавче провадження № 36832634, боржником за яким був ОСОБА_3, про звернення на нерухоме майно - нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

В межах даного виконавчого провадження 01.10.2013 р. ТОВ «Укрспецторг Групп» були проведені прилюдні торги з реалізації вищевказаного нежитлового приміщення, переможцем яких стала ОСОБА_5, про що був складений протокол №11-1064/13 про проведення прилюдних торгів.

04.10.2013 р. державним виконавцем на підставі протоколу був складений Акт про продаж нерухомого майна на прилюдних торгах.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 21.11.2014 р. було визнано недійсними вищевказаний протокол № 11-1064/13 проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна - нежитлового приміщення за адресою - АДРЕСА_1, акт державного виконавця про проведені прилюдні торги з реалізації вказаного майна та свідоцтво про право власності на ім»я ОСОБА_5 (справа № 758/14043/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «Укрспецторг Групп», ВДВС Оболонського РУЮ у м.Києві, ОСОБА_5, ОСОБА_7, третя особа: ПАТ «Дельта-Банк»).

Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 08.12.2015 р. зазначене вище рішення районного суду залишено без змін, а апеляційна скарга ОСОБА_5 - без задоволення.

Вказаним рішенням встановлено, що під час підготовки та проведення прилюдних торгів, 01.10.2013 року, були допущені порушення вимог Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 02 листопада 1999 року за № 745/4038, що в силу ст.ст.203, 215 ЦК України є підставою для визнання прилюдних торгів недійсними.

Позивач вказує, що під час судового розгляду вищевказаної цивільної справи ОСОБА_5 продала спірне майно ОСОБА_4 28.04.2014 р.

Згідно договору купівлі-продажу від 28.04.2014 р., посвідченого ПН КМНО Савченко О.В. за реєстром № 454, ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_4 купив нежитлові приміщення, розташовані за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно п. 3.1. договору купівлі-продажу від 28.04.2014 р. продавець гарантує, що відчужуване нерухоме майно на момент укладення договору не перебуває в спорі, з третіми особами не укладено договору оренди.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу , в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Порушене право може бути захищено у спосіб, хоча і не передбачений зазначеною нормою, законом чи договором, але такий, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим порушенням.

Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_3 обґрунтовував свої вимоги преюдиційністю рішення Подільського районного суду м. Києва від 21.11.2014 р. і на піставі ст. 387 ЦК України просив витребувати від ОСОБА_4 належне йому нежитлове приміщення.

Право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-95цс13.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Разом з тим за ч. 2 ст. 388 ЦК України майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, встановлено Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 62 вказаного Закону реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного у ч. 8 ст. 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах.

У разі відчуження майна за відплатним договором відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (п. п. 1?3 зазначеної статті). Наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

У даному випадку згідно з актом прилюдних торгів продавцем спірного майна є ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві, покупцем - ОСОБА_5, яка набула право власності на спірне майно у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Наслідком задоволення позовних вимог ОСОБА_3 за рішенням Подільського районного суду м.Києва від 21.11.2014 р. про визнання прилюдних торгів, які відбулись 01.10.2013 р. щодо зазначеного вище нежитлового приміщення, недійсними не є поновленням права власності боржника у виконавчому провадженні, яким є ОСОБА_3, на майно, що було предметом продажу, а повернення його до ВДВС, у якого настає обов'язок з проведення відчуження такого майна відповідно до вимог чинного законодавства.

ОСОБА_4 є добросовісним набувачем спірного майна, який набув право власності за відплатним договором від 28.04.2014 р.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі №6-1203цс15, право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Вирішуючи спір про витребування майна з чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння.

Подільським районним судом м.Києва рішенням від 21.11.2014 р. встановлено, що реалізація вищевказаного нежитлового приміщення відбулась як предмета іпотеки. Передання цього приміщення ОСОБА_3 в іпотеку ПАТ «Дельта-Банку» передбачає, що ОСОБА_3 надав згоду на те, що іпотекодержатель має право задовольнити із вартості предмета іпотеки всі фактичні вимоги негайно після виникнення, зокрема, такої обставини, як несплата іпотекодавцем іпотекодержателеві будь-якої суми у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі. Укладаючи договір іпотеки, ОСОБА_3 останній усвідомлював, що в разі невиконання ним будь-якого зобов'язання за кредитним договором банк може звернути стягнення на предмет іпотеки.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що в діях ОСОБА_3, пов'язаних із передачею спірного нерухомого майна в іпотеку банку, який мав право в разі невиконання зобов'язання отримати борг за рахунок іпотечного майна, була наявна воля на передачу такого майна іншій особі, що унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Тому суд не приймає до уваги доводи сторони позивача на те, що ОСОБА_5 не мала права під час розгляду позову ОСОБА_3 про визнання недійсних прилюдних торгів продавати вищевказане спірне майно, оскільки вищевказаний договір не оспорений.

Суд також не приймає до уваги пояснення сторін щодо зазначення адреси розташування спірного майна за актом прилюдних торгів від 01.102.2013 р. та договором купівлі-продажу від 28.04.2014 р. (написання будинку відповідно за № 12/59 та за № 12/59-А), оскільки матеріалами справи підтверджено, що це є одне і теж майно.

Таким чином, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про витребування майна у відповідача не підлягають задоволенню, оскільки є безпідставними та не засновані на законі.

Оскільки позовні вимоги про виселення відповідача з спірного нежитлового приміщення та вселення позивача у вказане нежитлове приміщення є похідними від вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння, то вони також задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищевикладене, ст.ст.6, 203, 215, 387, 388 ЦК України, керуючись ст.ст.3, 10, 11, 60, 88, 208-209, 212, 213, 214-215, 218, 223 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння та виселення - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через Подільський районний суд м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано протягом встановленого законом строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н. М. Ларіонова