Справа № 621/960/16-ц
№ провадження 2/646/1375/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.11.17 року м. Харків

Червонозаводський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Теслікової І.І.

при секретарі Біляєві М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 19.04.2014 року та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики від 19.04.2014 року недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою (заява про збільшення позовних вимог від 26.06.2017 року) до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики від 09.04.2014, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у сумі 343674 грн. з урахуванням ст. 625 ЦК України, з посиланням на невиконання зобов'язання позичальником відповідно до умов договору.

Відповідач звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики від 09.04.2017 року з посиланням на введення ОСОБА_2 в оману.

Позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) у призначене судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, та просить задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечує з посиланням на те, що позивачем за зустрічним позовом не доведено жодної підстави зазначеної частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦПК України.

Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) у призначене судове засідання не з'явився, надав заяву про відкладення розгляду справи.

Враховуючи те, що справи перебуває на розгляді з 12.05.2016 року, сторонами у справі в тому числі відповідачем були надані заперечення щодо первісного позову та враховуючи те, що відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) не надав доказів поважності не з'явлення у судове засідання, суд вважає за можливим розглянути справу за первісним та зустрічним позовом на підставі наданих сторонами доказів.

Судом встановлено, що 09.04.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, згідно умов якого ОСОБА_2 отримала від позивача грошові кошти в розмірі 200000,00 грн., зі строком сплати до 16.00 години 09.10.2014 року без нарахування відсотків.

Крім того, в матеріалах справи міститься розписка ОСОБА_2 щодо отримання у ОСОБА_1 та з зобов'язанням щодо повернення ОСОБА_1 грошової суми у розмірі 200 000,00 грн. до 09.10.2014 року.

Договір позики від 09.04.2014 року нотаріально посвідчений та містить підпис позикодавця - ОСОБА_1 та позичальника - ОСОБА_2

Розписка від 09.04.2014 року містить підпис ОСОБА_2

Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справу не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначеніродовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до чч.1 та 2 ст.207 ЦК правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, надана суду розписка за своєю природою є підтвердженням укладання договору позики та отримання від позивача грошових коштів в розмірі 200 000,00 грн., із зобов'язанням повернення 09.10.2014 року . Враховуючи дату написання розписки, повернути кошти ОСОБА_2 зобов'язалась 09.10.2014 року.

Матеріали справи не містять доказів щодо повернення грошових коштів позичальника позикодавцю.

Відсутності доказів повернення коштів, свідчать, що ОСОБА_2 ні в строк передбачений договором, ні на час розгляду справи грошові кошти позивачу не повернуті, тому позовні вимоги в частині розміру заборгованості за договором позики є доведеними.

За змістом ст. ст. 526, 527 ЦК України належним виконанням зобов'язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов'язання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи вищезазначені положення закону та у випадку не встановлення договором розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення, слід дійти висновку про визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України.

Окрім того, підлягають застосуванню положення статті 625 ЦК України із поєднанням зі статтею 1048 ЦК України у разі прострочення виконання боржником грошового зобов'язання. (правова позиція ВСУ від 7 вересня 2016р. у справі за № 6-1412цс16).

Відповідно до ст. 625 ч. 2 ЦК України: «Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом».

Враховуючи неповернення ОСОБА_2 позивачу суми позики, підлягають стягненню на користь позивача за період з жовтня 2014 року по травень 2017 року в сумі 127400,00 грн. інфляційні витрати та 3% річних передбачені ч.2 ст. 625 ЦК України у сумі 16274,00 грн.

За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення первісного позову у повному обсязі.

Щодо зустрічних позовних вимог про визнання договору позики недійсним, суд приходить до наступного.

Відповідно до частині 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонам) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Відповідно до частини першої-третьої, п'ятої та шостої ст. 203 ЦК України підставами для визнання правочину недійсним є: правочин не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного судочинства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Спірний договір позики укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчені,тобто належним чином і у встановленій законом формі. Договір спрямований на реальне настання правових наслідків, передбачених цим договором.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Враховуючи те, що позивачем за зустрічним позовом не доведено жодної підстави зазначеної частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦПК України, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову щодо визнання договору позики від 09.04.2014 року недійсним.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3 436, 44 гривень та на користь держави у розмірі 0, 26 гривень.

На підставі викладеного, ст.ст.526, ,1046-1048,1050 ЦК України, ст.ст.6,10,11,60,88,208,209,212,215 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В :

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 09.04.2014 року - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 200 000,00 грн. заборгованість за договором позики, 127400,00 інфляційних витрат, 16274,00 грн. 3% річних.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 3 436, 44 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 0, 26 гривень.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 щодо визнання договору позики від 09.04.2014 недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Червонозаводський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня його проголошення.

У разі, якщо рішення було винесено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 10-ти днів з дня отримання його копії.

Суддя І.І. Теслікова