Справа №487/1226/16-ц 20.07.2017 20.07.2017 20.07.2017
Провадження №22-ц/784/28/17
Справа № 487/1226/16-ц Головуючий першої інстанції: Нікітін Д.Г.
Провадження № 22-ц/784/28/17 Суддя-доповідач Апеляційного суду: Коломієць В.В.
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 липня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Коломієць В.В.
суддів Данилової О.А., Шаманської Н.О.,
із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участю: позивача ОСОБА_1 , відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 04 серпня 2016 року за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_5 , про визнання незаконними та скасування рішень і державного акту на право власності на землю,

В С Т А Н О В И Л А :
09 березня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання незаконними та скасування рішень і державних актів на право власності на землю.

Позивач вказував, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07 вересня 2009 року, виданого Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради, є власником 47/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 . Інша частина житлового будинку належить на праві власності ОСОБА_5 . Власниками сусіднього житлового будинку АДРЕСА_2 є відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 . Як вказав позивач, відповідачі самовільно захопили земельну ділянку площею 789 кв.м., огородивши її огорожею, позбавивши його проїзду до свого житлового будинку та земельної ділянки, а також доступу до частини належних йому на праві власності господарських будівель та споруд. Також позивач зазначав, що у 2015 році йому стало відомо, що рішенням Миколаївської міської ради від 18 червня 2009 року № 35/44, відповідачам (Невінчаним) було надано дозвіл на складання проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки площею 789 кв.м. для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2 . Пунктами 1, 1.2. рішення Миколаївської міської ради № 42/63 від 18 грудня 2009 року було затверджено проект землеустрою щодо відведення у спільну сумісну власність відповідачам самовільно зайнятої ними земельної ділянки площею 789 кв.м. за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, з віднесенням їх до земель житлової забудови, для обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд по АДРЕСА_2 та вказана земельна ділянка надана відповідачам Невінчаним у спільну сумісну власність. На підставі зазначеного рішення відповідачам було видано Державний акт на право власності на землю.
На думку позивача, вищевказані рішення Миколаївської міської ради у зазначеній частині та виданий на їх підставі Державний акт є незаконними та підлягають скасуванню, оскільки порушують його права. Крім того ОСОБА_1 вважає, що було порушено порядок передачі земельної ділянки у власність відповідачам, адже ця земля належить Міністерству оборони України, а не Миколаївській міській раді.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати незаконним та скасувати рішення Миколаївської міської ради від 18 червня 2009 року № 35/44 та від 18 грудня 2009 року № 42/63 в частині надання дозволу Невінчаним на складання проекту землеустрою, затвердження проекту землеустрою та надання їм у спільну сумісну власність земельної ділянки, площею 789 кв.м.., розташовану по АДРЕСА_2 .

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позов не визнали, посилаючись на його безпідставність.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 серпня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В запереченнях на апеляційну скаргу, які надійшли на адресу суду 09 вересня 2016 року, ОСОБА_3 просила відхилити апеляційну скаргу та залишити оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення сторін та експерта ОСОБА_6 , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і таке підтверджується матеріалами справи, що позивачу ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради від 07.09.2009 року (замість свідоцтва про право власності від 04.02.2002р. та договору купівлі-продажу від 14.04.1999р.), належить на праві власності 47/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 7-10, 151). Інша частина цього житлового будинку належить на праві власності ОСОБА_5 .

Відомостей щодо виділення у власність чи у користування в установленому порядку земельної ділянки для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 , матеріали справи не містять, проте, згідно довідки Управління Держкомзему м. Миколаєва від 18.03.2010р. земельній ділянці за цією адресою, площею 615 кв.м., за заявою ОСОБА_1 і ОСОБА_5 присвоєно кадастровий номер: :12:002:0001 (а.с. 11-13).

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради від 27.07.2007 року (замість свідоцтва про право власності від 27.07.2007р., виданого Миколаївською КЕЧ на колишню адресу АДРЕСА_3 ) є власниками сусіднього житлового будинку АДРЕСА_2 (а.с. 114-118). Згідно довідці Військової частини НОМЕР_1 від 22.01.2002р. за цією адресою сім`я Невінчаних проживає з 1986 року (а.с. 72).

Рішенням Миколаївської міської ради від 18 червня 2009 року року № 35/44, відповідачам було надано дозвіл на складання проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2 (а.с. 94). На підставі чого такий проект було розроблено (а.с. 102-113) та п.п. 1, 1.2. рішення Миколаївської міської ради № 42/63 від 18.12.2009 року затверджено та надано у спільну сумісну власність ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 земельну ділянку площею 789 кв.м. для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд по АДРЕСА_2 (а.с.95).

На підставі рішення ММР № 42/63 від 18 грудня 2009 року відповідачам Невінчаним були видані Державні акти серії ЯИ № 772501, ЯИ № 772501 на право спільної сумісної власності на земельні ділянки, площею 0,0764га. та 0,0025га., розташовані по АДРЕСА_2 , зареєстровані в Книзі записів реєстрації державних актів на права власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за №№ 27, 27 (а.с. 119-122).

Відповідно до ч. 1 ст. 116, ст. 118 ЗК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається Комісії з розгляду питань, пов`язаних з погодженням документації із землеустрою (далі - Комісія). Підставою відмови у погодженні проекту може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається Комісією до відповідного органу земельних ресурсів для здійснення такої експертизи.

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Як вбачається з матеріалів справи, розроблений за заявою відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки містить, зокрема, погодження Управління містобудування та архітектури виконкому Миколаївської міської ради, Управління Держкомзему у м. Миколаєві та управління земельних ресурсів (а.с. 102-113).

Відповідно до висновку проведеної у справі комплексної експертизи (а.с. 260-288) порушення меж (або накладання) земельної ділянки для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 789 кв.м., наданої для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2 відповідно до правовстановлюючих документів та документації із землеустрою на ці земельні ділянки відсутні. Площі земельних ділянок відповідачів Невінчаних становлять 764, 00 кв.м. і 25,0 кв.м., відповідно, що відповідають площам та конфігураціям фактично встановленим межам на теперішній час і не суперечить документам, які посвідчують право власності на земельні ділянки № 51/1, окрім кількості поворотних точок та лінійних промірів між ними, що різняться, але відповідають правовстановлюючим документам. Межі ділянки з фактично встановленими парканами співпадають з межами, зазначеними в Державному акті окрім поворотних точок між ними по фактично встановленому паркану, але при цьому конфігурація та площа земельної ділянки № 51/1 відповідають площам Державних актів.

Разом із тим, висновком судової експертизи встановлено, що фактична ширина (доступна для проїзду автотранспортом) проїжджої частини до будинку ОСОБА_1 між земельною ділянкою позивачів (з одного боку) та новобудовою (власником іншого будинку, що не належить сторонам та, з пояснень сторін, побудований кілька років тому) складає від 2, 96 метри до 3, 01 метри, що порушує вимоги п. 3.22 ДБН 360-92, якими встановлено, що у районах садибної забудови при потребі, крім вуличної мережі, слід формувати мережу внутрішньоквартальних проїздів. Ширина їхньої проїжджої частини з однією смугою руху приймається 3,5 м, з двома - 5,5 м.

Як встановлено судовою експертизою та випливає з пояснень експерта ОСОБА_6 , допитаної у суді апеляційної інстанції, перешкоджає вільному доступу автотранспорту до тупикового проїзду земляний насип з травою вздовж новобудови та озеленення у вигляді кущів з деревами зі сторони земельної ділянки за № 51/1. Якщо прибрати дані перешкоджання, то ширина проїзду по дорозі буде складати від 5, 13 метрів до 5, 48 метрів, що буде відповідати вимогам Державних будівельних норм і правил.

При цьому, як пояснила експерт, відсутня містобудівна документація, якою передбачений даний внутрішньоквартальний проїзд та його ширина. Згідно листа Комунального підприємства «ЕЛУ автодоріг» зазначена дорога не знаходиться на балансі цього підприємства (а.с. 97).

Згідно ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) прав та вплив на порушника.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З огляду на вищевикладене, поновлення прав ОСОБА_1 на безперешкодний проїзд до його частини будинку не вимагає визнання незаконними та скасування рішень Миколаївської міської ради та виданих на їх підставі державних актів на право власності на землю, оскільки це можливо здійснити шляхом зобов`язання осіб, якими створені перешкоди у проїзді (земляний насип та озеленення), усунути ці перешкоди.

Висновком судової експертизи встановлено також порушення вимог п. 3.22 ДБН, оскільки проїжджа частина тупикових проїздів повинна закінчуватися кільцевими об`їздами радіусом по осі проїзду не менше 10 м. або майданчиками для розвороту пожежних машин розмірами 12м х 12м. На місці тупикового проїзду побудовано ОСОБА_3 підземний гараж, площею забудови 25,0 кв.м.

Проте, скасування державного акту на земельну ділянку під гаражем фактично не зробить можливим дотримання вимог ДБН, а тому, на думку колегії суддів, не поновить права позивача.

Так, згідно складеної у листопаді 1999 року будинкоуправлінням Військової частини НОМЕР_2 Схеми користування побутовими комунікаціями, під`їзними шляхами і електроенергією до будинку АДРЕСА_4 та Плану земельних ділянок і господарських споруд, що відносяться до будинків №№ 73 і 75 (а.с. 29), розмір тупикового проїзду був менший, ніж передбачено вищевказаним пунктом Державних будівельних норм та правил. Крім того, можливість розвороту у даному проїзді забезпечувалась наявністю дороги ліворуч від будинку відповідачів Невінчаних, яка на теперішній час не існує у зв`язку із будівництвом іншого домоволодіння (а.с. 28-29, 278).

З урахуванням викладеного не можна вважати, що обраний позивачем спосіб захисту є адекватним його порушеному праву, та що це порушення спричинено саме неправомірними діями відповідачів Невінчаних.

Відповідно до ст.3 ч.1 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Отже, судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що сама по собі відсутність погодження з ним меж виділеної відповідачам Невінчаним земельної ділянки не свідчить про безспірність порушення прав позивача, а тому це не може бути підставою для задоволення вимог ОСОБА_1 у обраний ним спосіб.

За такого, доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно не врахував зазначені обставини, не заслуговують на увагу.

Посилання апелянта на порушення порядку передачі земельної ділянки у власність відповідачам в зв`язку із належністю спірної земельної ділянки до виділення її у власність Невінчаним - Міністерству оборони України, а не Миколаївській міській раді не заслуговують на увагу, оскільки вказані обставини не впливають на обсяг прав позивача та не свідчать про порушення його прав у даному спорі.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол; Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Перший протокол ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 10 ЦК застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується українськими судами як джерело права.

У рішенні від 24.06.2003 року у справі "Стретч проти Об`єднаного Королівства" (Stretch v. The United Kingdom) Європейський суд з прав людини зазначив: "наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила".

Також у рішенні від 20.01.2012 року у справі «Рисовський проти України» (п. 71) Європейський Суд з прав людини підкреслив, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатись на саму державу, а помилки не можуть виправлятись за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Отже, на думку колегії суддів, задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у обраний ним спосіб поклало б на відповідачів Невінчаних всю відповідальність за допущенні органом місцевого самоврядування помилки при прийнятті оскаржуваних рішень (про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки Невінчаним із недотриманням вимог п. 3.22 ДБН 360-92), що є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Доводи апеляційної скарги не спростовують вірного висновку місцевого суду про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки передбачене статтею 391 ЦК України право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном з огляду на вищевикладене не підлягає захисту в обраний ОСОБА_1 спосіб шляхом визнання незаконними та скасування рішень Миколаївської міської ради та виданих на їх підставі державних актів на право власності на землю.

За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: В.В. Коломієць

Судді: О.О. Данилова

Н.О. Шаманська