Справа № 263/6678/17
Провадження № 2/263/1702/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

04 грудня 2017 року м. Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Музики О.М.,

при секретарі Рудь Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та визначення порядку користування квартирою,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, та, уточнивши позовні вимоги, просить усунути перешкоди у користуванні власністю, шляхом вселення його до квартири АДРЕСА_1 у Центральному районі м. Маріуполя, зобовязавши відповідача ОСОБА_3 не перешкоджати вселенню ОСОБА_1 до квартири; визначити порядок користування квартирою № 61 у буд. 19 по вул. Зелінського у Центральному районі м. Маріуполя: визначити ОСОБА_1 у користування житлову кімнату № 1 площею 16,8 кв. м, відповідачу ОСОБА_2 кімнату № 2 площею 13,1 кв. м, та № 3 площею 13,5 кв. м, коридор, вбиральню, ванну кімнату та кухню визначити обєктами спільного користування.

На обґрунтування вимог ОСОБА_1 посилається на те, що з 23 листопада 1986 року по 06 жовтня 2015 року він перебував у любі з ОСОБА_2 08 грудня 2011 року ОСОБА_2 уклала договір купівлі-продажу та придбала квартиру АДРЕСА_1 у Центральному районі м. Маріуполя та була зареєстрована як єдиний власник спірної квартири. Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 15 червня 2016 року вказана квартира визнана спільною сумісною власністю подружжя та за ОСОБА_4 визнано право власності на ? частини такої. На теперішній час, крім ОСОБА_1, ? частини спірної квартири належить ОСОБА_2 У вказаній квартирі з дозволу ОСОБА_2 проживає без реєстрації їх син - ОСОБА_3, який за вказівкою останньої перешкоджає позивачу користуватися квартирою, у звязку з чим позивач позбавлений свого права користуватись своєю власністю та вимушений проживати у своїх знайомих. Спірна квартира площею 59,9 кв. м має три ізольовані житлові кімнати, тому, у звязку з неприязними відносинами з відповідачами, у позивача виникла необхідність у визначенні порядку користування квартирою. Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що при запропонованому ним порядку користуванні права відповідачів не будуть порушені встановлені норми житлової площі, просив позовні вимоги задовольнити та стягнути із відповідача витрати на правову допомогу.

Позивач у судове засідання не зявився, попередньо подавши до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю та підтримання позовних вимог у повному обсязі, не заперечував проти ухвалення заочного рішення.

Представник позивача ОСОБА_5 до судового засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2, яка перебуває у Державній установі «Маріупольський слідчий ізолятор», надіслала на адресу суду заяву, в якій просила розглядати справу за участю її представника.

Представник відповідача - ОСОБА_6 - повторно у судове засідання не зявився з невідомих суду причин, про день та час розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку.

Відповідач ОСОБА_3 повторно у судове засідання не зявився з невідомих суду причин, про день та час розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку.

Суд вважає, що причини неявки відповідачів, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не є поважними, у звязку з чим, зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України.

Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у зв'язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 10, 214 ЦПК України, виходить з такого.

Судом установлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 08 грудня 2011 року ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_2, яка складається із трьох жилих кімнат, загальна площа якої становить 59,9 кв. м, у тому числі жила 43,4 кв. м (а. с. 7).

З Витягу про державну реєстрацію прав, виданого Міським комунальним підприємством «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» 12 грудня 2011 року, право власності на квартиру АДРЕСА_2, зареєстроване 12 грудня 2011 року за ОСОБА_7 (а. с. 9).

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 15 червня 2016 року квартиру АДРЕСА_2 визнано спільною сумісною власністю подружжя та визнано за ОСОБА_1 право власності на ? частини вказаної квартири (а. с. 10).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23 травня 2017 року № 87772884 ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить ? частини квартири АДРЕСА_2 (а. с. 13).

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_2 загальна площа квартири складає 59,9 кв. м, така складається з трьох ізольованих житлових кімнат, з яких: перша кімната площею 16,8 кв. м (кімната № 5 на плані квартири), друга 13,1 кв. м (кімната № 6 на плані квартири), третя 13,5 кв. м (кімната № 7 на плані квартири). Квартира має коридор, кухню, ванну кімнату, вбиральню та не обладнана балконом (а. с. 14-15).

Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у звязку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Такі висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 17 лютого 2016 року (справа № 6-1500цс15), яка за змістом ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України повинна бути врахована судом.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Житлова площа квартири становить: 43,4 кв. м, з яких 1/2 частини житлової площі квартири, становить 21,7 кв. м.

Відповідно до правовстановлюючих документів на спірну квартиру, позивачу на праві спільної часткової власності належить 1/2 частини спірної квартири, відповідно має право власності на 21,7 кв. м. житлової площі квартири.

Позивач просить виділити йому в окреме користування першу кімнату, площею 16,8 кв. м (кімната № 5 на плані квартири).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач не заперечує проти зменшення його житлової площі при визначенні порядку користування спірною квартирою за запропонованим ним варіантом, і така вимога відповідає ст. 11 ЦПК України.

Вказане відповідно збільшення та зменшення жилої площі, є незначним і не перешкоджає в даному конкретному випадку, визначенню порядку користування спірною квартирою за варіантом, про який просить позивач.

Крім того, саме по собі визначення порядку користування спірною квартирою, не тягне за собою відповідного збільшення та зменшення часток у праві власності на спірну квартиру. Частки сторін у праві власності на спірну квартиру, залишаються незмінними.

Сторони у справі, як співвласники, не змогли у позасудовому порядку домовитись про порядок користування спірною квартирою.

Відповідачі не спростували позовних вимог позивача, щодо визначення порядку користування спірною квартирою за запропонованим ним варіантом.

На підставі викладеного, враховуючи, що запропонований позивачем варіант найбільш враховує баланс інтересів кожного зі співвласників, встановлення порядку користування приміщенням квартири між співвласниками відповідно до змісту статей 319, 368 ЦК України є складовою здійснення ними права спільної часткової власності та не змінює розміру часток належних кожному зі співвласників, такий порядок користування спірною квартирою відповідає належній позивачу частці у праві спільної часткової власності, не порушить житлові права відповідачів та враховує баланс інтересів кожного зі співвласників, слід дійти висновку, що позовні вимоги в частині визначення порядку користування підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про зобовязання ОСОБА_3 не чинити перешкоди вселенню до квартири АДРЕСА_1 у Центральному районі м. Маріуполя Донецької області, то суд виходить з такого.

Як зазначає позивач, ОСОБА_3 за вказівкою ОСОБА_2 чинить йому перешкоди у вселенні до спірної квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Жодних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_3 перешкод ОСОБА_1 у вселенні до спірної квартири суду не надано, у звязку з чим підстави для зобовязання ОСОБА_3 не чинити такі перешкоди відсутні.

Разом із тим, позивач не позбавлений права звернення до суду або правоохоронних органів у разі вчинення перешкод у користуванні обєктом його права власності.

Також позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідачів витрати на правову допомогу.

Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» розяснено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Позивачем не надано суду ні квитанції на підтвердження витрат на правову допомогу, ні розрахунку таких витрат.

За таких обставин підстави для відшкодування витрат на правову допомогу відсутні.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а саме: сплачений позивачем при подачі позову судовий збір у розмірі 640 грн.

Керуючись ст. ст. 319, 321, 356, 358 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 59, 60, 88, 174, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та визначення порядку користування квартирою, задовольнити частково.

Визначити порядок користування квартирою № 61 у буд. 19 по вул. Зелінського у Центральному районі м. Маріуполя Донецької області, за яким виділити ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, в окреме для нього користування, кімнату № 1 житловою площею 16,8 кв. м (кімната № 5 на плані квартири), відповідачу ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, виділити в окреме користування кімнати № 2 площею 13,1 кв. м, та № 3 площею 13,5 кв. м (кімнати № 6 та № 7 на плані квартири); коридор, вбиральню, ванну кімнату та кухню визначити обєктами спільного користування.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Позивач, який брав участь у справі, але не був присутнім у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, може подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О.М. Музика