Справа № 206/4148/17
Провадження № 2/206/1094/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2017 року Самарський районний суд міста Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря Мороза К.Т.

позивача ОСОБА_1

представників позивача ОСОБА_3

ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради про визнання бездіяльності протиправною та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ

07.08.2017 ОСОБА_1 звернулась до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради про визнання бездіяльності протиправною та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову позивач зазначила, що відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.06.2010 до неї були застосовані примусові заходи медичного характеру в умовах психіатричного закладу із суворим наглядом. 29.03.2016 на підставі ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська примусові заходи медичного характеру були пом'якшені у зв'язку з покращенням її стану, та переведено до КЗ "ДКПЛ" ДОР. 19.08.2016 ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська було ОСОБА_1 продовжено заходи медичного характеру у вигляді перебування в умовах психіатричного відділення зі звичайним наглядом. Посилаючись на приписи ч. 4 ст. 19 ЗУ "Про психіатричну допомогу" позивач вважала, що строк дії ухвали Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19.08.2017 закінчився 19.02.2017, тобто через 6 місяців після її постановлення. 13.01.2017 відповідач звернувся до суду із заявою про продовження примусових заходів медичного характеру в умовах відділення з загальним наглядом. 21.02.2017 Самарський районний суд м. Дніпропетровська змінив позивачу примусові заходи медичного характеру на надання амбулаторної психіатричної допомоги. Після чого, прокурором оскаржено дане рішення. 25.04.2017 апеляційним судом Дніпропетровської області прийнято рішення, яким ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21.02.2017 скасував та призначив новий розгляд у суді першої інстанції. 13.05.2017 Самарський районний суд м. Дніпропетровська повторно розглянув заяву відповідача про продовження примусових заходів медичного характеру та відмовив в її задоволенні, рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили. Втім, 13.05.2017 відповідач повторно подав клопотання відносно позивача, яке має той самий предмет, сторони, та підстави. Таким чином, позивач вважав, що з 20.02.2017 вона незаконно утримається у КЗ "ДКПЛ" ДОР, оскільки дія ухвали суду від 19.08.2016 закінчилась 19.02.2017, судове провадження щодо продовження застосування до позивача примусових заходів медичного характеру закінчилось 23.05.2017. Позивач, також, зазначила, що станом на 19.08.2017 не існує жодного судового рішення чи іншого документа, який би дозволяв позбавлення позивача особистої свободи. В зв'язку із чим, позивач просила визнати протиправною бездіяльність відповідача, що полягає в її утриманні без відповідної правової підстави та стягнути з відповідача заподіяну моральну шкоду, яку позивач оцінив у розмірі 200000, 00 грн., що полягала у безпідставному обмеженні свободи позивача, бездіяльності відповідача та перешкоджанні в отриманні позивачем необхідної медичної допомоги.

Позивач та її представники у судовому засіданні позовну заяву підтримали, просили задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вважала їх такими, що не підлягають задоволенню, надала письмові заперечення (48-56).

Вислухавши доводи та пояснення позивача її представників та представника відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання бездіяльності протиправною та відшкодування моральної шкодине підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до постанови Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.06.2010 до ОСОБА_1 примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації у психіатричну лікарню із суворим наглядом (а.с.57-58).

Згідно ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29.03.2016 ОСОБА_1 примусові заходи медичного характеру та переведено в психіатричну лікарню у відділення зі звичайним наглядом (а.с.59).

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19.08.2016 ОСОБА_1 продовжено заходи медичного характеру у вигляді перебування в умовах психіатричного відділення зі звичайним наглядом (а.с.7-8).

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21.02.2017 у задоволенні письмової заяви головного лікаря КЗ «ДКПЛ» ДОР відносно ОСОБА_1 продовження примусових заходів медичного характеру відмовлено. Змінено ОСОБА_1 примусові заходи медичного характеру в умовах відділення із звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку, строком до 6 (шести) місяців (а.с.9-14).

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.04.2017 апеляційну скаргу прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 на ухвалу суду від 21.02.2017 задоволено. Ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21.02.2017 скасовано, призначено новий розгляд в суді першої інстанції (а.с.15-18).

13.05.2017 Самарським районним судом м. Дніпропетровська прийнято рішення яким заяву КЗ "ДКПЛ" ДОР про продовження примусових заходів медичного характеру в умовах відділення з загальним наглядом стосовно ОСОБА_1 було залишено без задоволення, у зв'язку із тим, що примусові заходи медичного характеру в умовах відділення з загальним наглядом, які просить подовжити заявник чинним законодавством не передбачений (а.с.19-21).

Тієї ж дати, тобто 13.05.2017 Самарським районним судом м. Дніпропетровська прийнято рішення яким клопотання захисника Скрипніка Ю.О. в інтересах ОСОБА_1, про звільнення з КЗ "ДКПЛ" ДОР у справі за письмовою заявою КЗ "ДКПЛ" ДОР про продовження примусових заходів медичного характеру стосовно ОСОБА_1 залишено без задоволення (а.с.67-68).

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 01.08.2017 було встановлено, що 19.05.2017 на розгляд до Самарського районного суду м. Дніпропетровська надійшла заява представника КЗ "ДКПЛ" ДОР лікаря-психіатра ОСОБА_7 про продовження застосування примусових заходів медичного характеру в умовах відділення із звичайним наглядом відносно ОСОБА_1 та призначено стаціонарну судово-психіатричну експертизу (а.с.69-70).

В той час, відповідно до довідки Хірургічного відділення № 2 "МУЗ "ЭЦГБ", виданої 07.09.2010 ОСОБА_1, остання знаходилась у відділенні з 18.05.2010 по 28.05.2010 з клінічним діагнозом гострий апендицит, направлена до Московського обласного онкологічного диспансеру, в зв'язку із знаходженням у лікарня психіатра на лікуванні, консультація заочна (а.с.22).

24.05.2017 мати позивача звернулась до відповідача з заявою про виписку позивача, оскільки підстав для її утримання в лікарні не вбачала (а.с.74).

У відповідь на зазначене вище звернення відповідач надав відповідь № 821 від 25.05.2017 згідно якого ОСОБА_1, враховуючи п. 4 ст. 18 ЗУ "Про психіатричну допомогу" може бути виписана лише на підставі рішення суду, станом на дату надання відповіді лікарня направила на адресу суду висновок щодо продовження примусових заходів медичного характеру ОСОБА_1 (а.с.75).

Згідно відповіді Департаменту охорони здоров'я Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 12.06.2017 представнику позивача (матері позивача) повідомлено, що виписати ОСОБА_1 не можливо, оскільки у суді триває розгляд заяви КЗ "ДКПЛ" ДОР щодо застосування заходів медичного характеру відносно ОСОБА_1 Також, повідомлено, що Департамент охорони здоров'я Дніпропетровської обласної державної адміністрації двічі порушував клопотання перед МОЗ України щодо переведення ОСОБА_1 за місцем мешкання, відповідно до Конвенції, для проведення примусового лікування, однак, на теперішній час відповідей не отримано. Порушень при наданні ОСОБА_1 психіатричної допомоги не виявлено (а.с.29).

Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 23.06.2017, остання, в зв'язку із триваючою кровотечею та відчуттям болі в районі матки та кишечнику просила терміново госпіталізувати її в лікарню за профілем (а.с.25).

У відповідь на зазначену вище заяву, відповідач листом № 1016 від 29.06.2017 повідомив позивачу, що у відповідності до ч. 3 ст. 25 ЗУ "Про психіатричну допомогу", під час знаходження ОСОБА_1 в умовах КЗ "ДКПЛ" ДОР був проведений комплекс медичних процедур, спрямований на виявлення соматичних захворювань, що зафіксовано в медичній картці стаціонарного хворого, також оглядались лікарями соматичного профілю, в тому числі гінекологом, проводились ультразвукове дослідження та інше. На теперішній час будь-які клінічні прояви, що відповідають критеріям та діагностики та лікування Е34.0 (карциноїд) відповідно до Міжнародної класифікації хвороб 10 перегляду (МХК-10) - відсутні (а.с.77).

22.08.2017 відповідачем на адресу КЗ «Дніпропетровської обласної клінічної лікарні ім. І.І.Мечнікова» здійснено запит щодо необхідності обстеження ОСОБА_1, у зв'язку із скаргами останньої на нерегулярні кровотечі в межментруальному періоді (а.с.71).

06.09.2017 під час обстеження ОСОБА_1 в умовах КЗ «Дніпропетровської обласної клінічної лікарні ім. І.І.Мечнікова», останній встановлено діагноз: аномальна маточна кровотеча, ожиріння, мультифоликулярні яєчники (а.с.73).

Урядовим уповноваженим у справах Європейського суду з прав людини на адресу КЗ "ДКПЛ" ДОР направлено запит № 8978/12.0.1/14-17 від 05.07.2017, щодо надання розгорнутої інформації відносно ОСОБА_1 (а.с.78-79).

У відповідь на зазначений вище документ, КЗ "ДКПЛ" ДОР листом № 1085 від 12.07.2017 надано відповідь з хронологічним викладом обставин з початку призначення ОСОБА_1 примусових заходів медичного характеру, а також Головним лікарем КЗ "ДКПЛ" ДОР зазначено, що 27.06.2017 ОСОБА_1 була оглянута консиліумом. Під час консиліуму остання підтвердила те, що заяву про ознайомлення її з медичною документацією написала її матір ОСОБА_4 що вона, тобто позивач підписала не читаючи... ОСОБА_1 чітко розповідала, які ліки вона приймає, у який час, повідомляла, що претензій до лікарів та персоналу не має, що її все влаштовує, в тому числі і реабілітаційні заходи (а.с.80-82).

Листом №45.4/5299 від 15.08.2017 Заступником начальника СВ Самарського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_8, у зв'язку із порушенням кримінального провадження № 0000097 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, щодо незаконного позбавлення волі ОСОБА_1 на ім'я відповідача зроблено запит щодо надання інформації про підстави, терміни лікування та ін. ОСОБА_1 в умовах КЗ "ДКПЛ" ДОР (а.с.84).

На зазначений вище запит відповідачем надано відповідь № 3082 від 31.08.2017 з хронологією подій, що стосуються перебування ОСОБА_1 в умовах КЗ "ДКПЛ" ДОР, надано копії відповідних рішень (а.с.85-86).

Згідно листа КЗ "ДКПЛ" ДОР № 1102 від 17.07.2017 ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи з діагнозом: Шизофренія, параноїдна форма, безперервний перебіг, галюцинаторно-параноїдний синдром, виражений змішаний тип дефекту, становлення ремісії "С" (а.с.83).

Відповідно до ст. 19 ЗУ "Про психіатричну допомогу" примусові заходи медичного характеру застосовуються за рішенням суду у випадках та в порядку, встановлених Кримінальним, Кримінальним процесуальним кодексами України, цим Законом та іншими законами.

Частиною 1 ст. 94 КК України встановлено, що залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати такі примусові заходи медичного характеру: надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку; госпіталізація до психіатричного закладу із звичайним наглядом; госпіталізація до психіатричного закладу з посиленим наглядом; госпіталізація до психіатричного закладу із суворим наглядом.

Згідно ч. 1 ст. 95 КК України продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється судом за заявою представника психіатричного закладу (лікаря-психіатра), який надає особі таку психіатричну допомогу, до якої додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який обґрунтовує необхідність продовження, зміни або припинення застосування таких примусових заходів.

Частиною 2 зазначеної вище статті передбачено, що особи, до яких застосовані примусові заходи медичного характеру, підлягають огляду комісією лікарів-психіатрів не рідше одного разу на 6 місяців для вирішення питання про наявність підстав для звернення до суду із заявою про припинення або про зміну застосування такого заходу. У разі відсутності підстав для припинення або зміни застосування примусового заходу медичного характеру представник психіатричного закладу (лікар-психіатр), який надає особі таку психіатричну допомогу, направляє до суду заяву, до якої додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність продовження застосування примусового заходу медичного характеру. У разі необхідності продовження застосування примусового заходу медичного характеру понад 6 місяців представник психіатричного закладу (лікар-психіатр), який надає особі таку психіатричну допомогу, повинен направити до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про продовження застосування примусового заходу. До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність продовження надання особі такої психіатричної допомоги. В подальшому продовження застосовування примусового заходу медичного характеру проводиться кожного разу на строк, який не може перевищувати 6 місяців.

Статтею 18 ЗУ "Про психіатричну допомогу" встановлено, що виписка особи, яка вчинила суспільно небезпечні діяння та щодо якої судом було застосовано примусові заходи медичного характеру, здійснюється за рішенням суду.

З наведеного вбачається, що продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру до особи здійснюється виключно за рішенням суду, ухваленого на підставі відповідної заяви лікувального закладу та висновку комісії.

Отже, відсутність рішення суду щодо припинення застосування примусових заходів медичного характеру до особи є підставою для подальшого продовження її знаходження в умовах такого закладу.

Таким чином, посилання позивача на відсутність підстав для утримання ОСОБА_1 в умовах КЗ "ДКПЛ" ДОР не відповідає дійсності, оскільки що згідно ЗУ «Про психіатричну допомогу» припинення застосування відповідних заходів відбувається на підставі відповідного рішення, однак, станом на час розгляду даної справи таке рішення відсутнє, а відтак і підстави для припинення застосування примусових заходів.

Крім того, суд вважає помилковим твердження позивача та її представників, що строк дії ухвали Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19.08.2016, яким позивачу було продовжено застосування заходів примусового лікування, сплив 19.02.2017, тобто через 6 місяців після продовження, оскільки чинним законодавством не визначено такого строку дії ухвали.

Таким чином, позивач помилково ототожнює поняття «період продовження заходів медичного лікування» з «дією рішення суду», оскільки ст. 95 КК України вказано про продовження застосовування примусового заходу медичного характеру кожного разу на строк, який не може перевищувати 6 місяців, після чого представник лікарні на підставі відповідного висновку комісії порушує питання перед судом про зміну, продовження чи припинення таких заходів відносно особи.

Як встановлено судом, у період строку на який ОСОБА_1 було продовжено примусові заходи медичного характеру, відповідач на підставі відповідного висновку комісії звернувся до суду з метою продовження застосування медичних заходів, проте ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19.08.2017 було прийнято рішення, яким в задоволенні заяви було відмовлено, змінено ОСОБА_1 примусові заходи медичного характеру в умовах відділення із звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку, зазначена ухвала була скасована, порушене питання передано на новий розгляд до суду.

Таким чином, відповідач у визначений законом строк звернувся до суду з заявою відносно ОСОБА_1 про продовження заходів примусового лікування, при цьому подальший розгляд поданої заяви, у тому числі, апеляційне оскарження, передання заяви на повторний розгляд не можна трактувати як бездіяльність відповідача, оскільки дії, що передбачені законодавством та безпосередньо залежали від останнього були вчинені відповідачем у встановлений законодавством термін. Висновки позивача щодо безпідставного її утримання в умовах КЗ "ДКПЛ" ДОР, враховуючи, що 13.05.2017 Самарським районним судом м. Дніпропетровська прийнято рішення, яким заяву КЗ "ДКПЛ" ДОР про продовження примусових заходів медичного характеру в умовах відділення з загальним наглядом стосовно ОСОБА_1 було залишено без задоволення, суд, також, вважає помилковими оскільки зазначене рішення мотивоване лише тим, що примусові заходи медичного характеру в умовах відділення з загальним наглядом, які просить подовжити заявник чинним законодавством не передбачений, в той час як чинним законодавством передбачено продовження примусових заходів медичного характеру із звичайним типом нагляду.

Таким чином, даним рішенням було залишено без задоволення заяву відповідача з підстав відсутності у чинному законодавстві такого поняття як «примусові заходи медичного характеру в умовах відділення з загальним типом нагляду», а не за наявності підстав для припинення примусових заходів відносно ОСОБА_1

Доводи позивача про те, що відповідач відмовляється провести позивачеві необхідні медичні обстеження спростовуються встановленими у судовому засіданні обставинами та долученими документами, а саме: запити відповідача щодо необхідності проведення обстеження ОСОБА_1 у зв'язку із її скаргами, висновок КЗ «Дніпропетровської обласної клінічної лікарні ім. І.І.Мечнікова», проведення КЗ "ДКПЛ" ДОР комплексу медичних процедур, спрямованого на виявлення соматичних захворювань, що зафіксовано в медичній картці стаціонарного хворого, огляд лікарями соматичного профілю, в тому числі, гінекологом, проведення ультразвукове дослідження а також пояснення самої ОСОБА_1

Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частина 1 ст. 1172 ЦК України передбачає, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Відповідно до роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо). Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо, при цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості і справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Необхідно з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позначених моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі, чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду, та з чого він при цьому виходить.

Враховуючи, що судом не встановлено протиправності у діях та/або бездіяльності відповідача, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди відповідачем на користь позивача.

Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що сторони в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, мають право скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідними клопотаннями про витребування доказів та ін.

Судом неодноразово роз'яснювались сторонам, представникам сторін положення ст.ст. 10, 11, 57-60, 61, 137 ЦПК України та наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі.

Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради про визнання бездіяльності протиправною та відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки в задоволенні позовних вимог судом має бути відмовлено, судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 18, 19 ЗУ «Про психіатричну допомогу», ст. ст. 94, 95 КК України, ст. ст. 10, 57, 60, 61, 79, 88, 169, 197, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя К.С. Маштак