Справа № 306/1476/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

17 липня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Кожух О.А. та Кондора Р.Ю., при секретарі: Сочка І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на заочне рішення Свалявського районного суду від 23 жовтня 2015 року за позовом публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

Заочним рішенням Свалявського районного суду від 23 жовтня 2015 р. позов задоволено.

Представник ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким відмовити в позові. Доводить про порушення норм матеріального та процесуального права. Указує, що в зв'язку з неналежним повідомлення про час і місце судового засідання відповідач був позбавлений можливості захищати свої інтереси в суді першої інстанції і подавати клопотання, зокрема, про застосування строків позовної давності, а тому вважає, що вимоги щодо строків позовної давності належить застосувати в суді апеляційної інстанції. Зазначає, що сума заборгованості, яку просить стягнути з відповідача Банк, є недоведеною, не підтвердженою належними та допустимими доказами, а стягнення такої суперечить умовам договору та Закону України «Про захист прав споживачів»

Письмових заперечень або пояснень на скаргу публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (надалі - Банк) не подало, в судове засідання представник такого не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи Банк був належно повідомлений.

У судове засідання не з'явилися також ні відповідач ОСОБА_2, ні його представник, хоча останній про час і місце судового засідання був належно повідомлений. Надіслана ОСОБА_2 судова повістка повернулася за закінченням терміну зберігання. Однак, за правилами ст. 76 ч.5 ЦПК України вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач зобов'язаний повернути Банку та сплатити відсотки за отримані кошти згідно з умовами кредитного договору.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення - залишенню без змін, із таких мотивів.

Установлено, що 27 серпня 2014 р. між Банком і ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 500957901 (а.с.4), відповідно до умов якого Банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 94 713,12 грн. із фіксованою процентною ставкою за користування кредитом 15,99 % річних. Термін повернення кредитних коштів установлений до 28.08.2019 р. Позичальник у свою чергу зобов'язався у порядку та на умовах, установлених кредитним договором, повернути кредитні кошти, сплачувати відсотки за користування кредитом, неустойку та інші платежі в сумі, строках та на умовах, що передбачені кредитним договором.

27.08.2014 р. сторонами була підписана анкета-заява на отримання кредиту по продукту «Рефінансування споживчих та готівкових кредитів» (а.с.5). Додатком № 1 до кредитного договору № 500957901 від 27.08.2014 р. був передбачений графік платежів і розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг (а.с.6-7).

Банк узяті на себе зобов'язання виконав.

Натомість, ОСОБА_2, у порушення умов кредитного договору, своїх зобов'язань не виконав, унаслідок чого станом на 26.05.2015 р. у нього виникла заборгованість у сумі 112 078,78 грн., яка складається із заборгованості за кредитом - 91 477,60 грн., заборгованості по відсотках - 7 231,23 грн., заборгованості по комісії - 12 172,53 грн., і штрафу - 1 197,42 грн. (а.с.11).

18.06.2015 р. ОСОБА_2 була надіслана вимога про повернення кредиту (а.с.13-14).

Згідно з положеннями ст.ст. 526 ч.1, 530 ч.1 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Відповідно до ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо позики, якщо інше не встановлено параграфом про кредит і не випливає із суті кредитного договору.

За правилами ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені законом або договором.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування оскарженого рішення як необґрунтовані, суперечні нормам матеріального права, обставинам справи та письмовим доказам.

Так, довід апеляційної скарги про те, що відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи, спростовується матеріалами наявними в справі. Зокрема, Банк пред'явив позов до відповідача за останньою відомою їм адресою. Суд першої інстанції для встановлення зареєстрованого місця проживання (перебування) відповідача надіслав запит завідуючому Свалявського РС ГУ ДМС України в Закарпатській області (а.с.23). Із відповіді, наданої Свалявським РС ГУ ДМС України в Закарпатській області видно, що ОСОБА_2 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 (а.с.24), що збігається із даними, які містяться у копії паспорта відповідача (а.с.9). Також відповідач викликався у судове засідання через оголошення у пресі (а.с.46), що повністю відповідає вимогам ч.9 ст.74 ЦПК України. Крім того, відповідач скористався свої правом і подав заяву про перегляд заочного рішення (а.с.63), яку ухвалою Свалявського районного суду від 18 травня 2017 р. залишено без задоволення (а.с.79).

Отже, у контексті спірних правовідносин, обставин справи та доказів, що містяться у матеріалах справи, довід заявника про те, що він не був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, що в свою чергу позбавило його можливості захищати свої права та інтереси, є безпідставним і не заслуговує на увагу.

Довід апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було належним чином досліджено суми заборгованості, що підлягає стягненню із відповідача, а заборгованість по комісії і штрафу є недоведеною, не підтвердженою належними та допустимими доказами та їх стягнення суперечить умовам кредитного договору та Закону України «Про захист прав споживачів» не заслуговує на увагу з таких мотивів.

Позивачем на обґрунтування своїх вимог був наданий кредитний договір, графік погашення платежів, у якому повністю прописаний розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту, метод нарахування відсотків, реальна процентна ставка з урахуванням усіх супутніх послуг і розрахунок заборгованості відповідача. Вимоги Банку підтверджені належними та допустимими доказами, повністю відповідають нормам чинного цивільного законодавства та вимогам ЦПК України.

Натомість, ОСОБА_2 усупереч своєму твердженню про те, що із-за неналежного повідомлення про час і місце розгляду справи він був позбавлений можливості надати контр-розрахунок заборгованості по кредитному договору, при подачі апеляційної скарги цим правом не скористався.

Довід ОСОБА_2 про необхідність застосування у спорі наслідків спливу позовної давності апеляційним судом не ґрунтується на законі.

Так, згідно з положеннями ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульоване із застосуванням слова "лише" (синонім "тільки", "виключно"), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави стверджувати, що із цього положення випливає безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі суд не застосовує позовної давності.

Тобто цією нормою встановлено суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачено випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, положення про позовну давність є диспозитивними, а не імперативними в застосуванні.

Отже, без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції.

У спірних правовідносинах відповідач ОСОБА_2 про застосування позовної давності до ухвалення рішення судом першої інстанції не заявляв (хоча з огляду на строк розгляду справи в місцевому суді мав усі процесуальні можливості це зробити).

Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції, у випадках, передбачених законом, може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303 ч.1, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

УХВАЛИЛА:

1. Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відхилити. 2. Заочне рішення Свалявського районного суду від 23 жовтня 2015 року залишити без змін. 3. Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: