Справа №295/5420/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.11.2017 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира

у складі: головуючого судді Гумен Н.В.,

при секретарі Скришевській О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на спадщину за законом, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із указаним позовом, в якому (з урахування уточнених позовних вимог а.с.83-85) просить визнати за нею право власності на 1/6 частину будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 та 1/4 частину будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_4, мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер її батько, після його смерті відкрилася спадщина, яка складалася з 1/3 частини спірного житлового будинку. На своє майно батько не складав заповіт, а тому спадкування відбувалося за законом. У померлого було четверо спадкоємців першої черги: дружина ОСОБА_5 (мати позивача), син ОСОБА_3, донька ОСОБА_2 та донька ОСОБА_2 (позивачка), однак син не проживав разом з батьком та із заявою про прийняття спадщини не звертався, а тому спадщину після батька прийняли шляхом фактичного вступу в управління володіння спадковим майном - його дружина та дві доньки. ІНФОРМАЦІЯ_4 померла матір позивача - ОСОБА_5, яка не складала заповіт, тому спадкування відбувалося за законом. Спадкоємцями після смерті матері є позивач, оскільки разом проживала з померлою та її брат - ОСОБА_3, який звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, що стосується іншого спадкоємця - доньки ОСОБА_2, то вона не подавала заяву про прийняття спадщини та на неї не претендує. У спадкоємця відсутні правовстановлюючі документи про належність померлій матері на праві власності частки будинку, а тому відновлення порушених прав позивача на отримання у встановленому порядку права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом не можливо в будь-якій інший спосіб ніж в судовому порядку, що спонукало позивача звернутись з цим позовом до суду.

Позивачка ОСОБА_2 у судове засідання не з'явилася, однак направила до суду заяву, відповідно до якої просила розгляд справи проводити у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити позов. (а.с. 75)

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явилася, однак направила до суду заяву, відповідно до якої просила розгляд справи проводити у її відсутність, не заперечувала проти задоволення вимог позивача.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом оголошення у пресі, причини неявки суд не повідомив.

Дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави.

Як убачається з матеріалів справи, 1/3 частини спірного будинку АДРЕСА_1 належала на праві приватної власності ОСОБА_4, батькові позивачки, що підтверджується свідоцтвом про право власності на жилий будинок від 11.10.1985 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21.05.2009 року та технічним паспортом виданим КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради. (а.с. 8, 9, 10, 15-17)

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 01.11.1999 року. (а.с. 7)

Враховуючи, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3, то до правовідносин що стосуються спадкуванню після його смерті необхідно застосовувати норми Цивільного кодексу УРСР 1963 року, тобто з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини.

За відомостями адресного бюро ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 був зареєстрований в будинку АДРЕСА_1 та знятий з місця реєстрації 20.11.1999 року, у зв'язку зі смертю. (а.с. 65)

На підставі довідки Другої житомирської державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Житомирській області № 664/01-16 від 21.08.2017 р. встановлено, що спадкова справа після смерті ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 не заводилась.

Згідно ст. 529 Цивільного кодексу УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Відповідно до ст. 548 Цивільного кодексу УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Як убачається з матеріалів справи, після смерті ОСОБА_4 право на спадщину після померлого за законом набули спадкоємці які проживали разом з померлим, оскільки вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном, як це передбачено ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу УРСР.

Згідно довідки сектору громадянства, імміграції, реєстрації фізичних осіб встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована в будинку АДРЕСА_1 з 14.07.1999 року, інші дані відсутні оскільки будинкова книга за цією адресою втрачена. (а.с. 72)

Відповідно до вимог ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачка вказала, що на день смерті її батька в будинку АДРЕСА_1 були зареєстровані окрім неї, мати - ОСОБА_5 та сестра - ОСОБА_2, при цьому, спадкоємець ОСОБА_3 не звертався до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадкового майна, яке залишилося після смерті батька, а тому в розумінні стаття 549 Цивільного кодексу УРСР вважається, що він відмовився від спадщини.

Аналізуючи вищевикладене, судом встановлено, що спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_4 на 1/3 частину будинку АДРЕСА_1 були його дружини ОСОБА_5, та їх діти - ОСОБА_1, ОСОБА_2, які мають право на спадок в рівних частинах, а саме по 1/9 спірного майна.

Як убачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_5, що підтверджується Свідоцтвом про смерть. (а.с. 14)

Як встановлено судом, ОСОБА_5, фактично вступила у володіння спадковим майном після смерті свого чоловіка - ОСОБА_4, однак за життя, не провела оформлення на 1/9 частину спадкового майна за законом - будинку АДРЕСА_1.

Згідно Глави 10 п. 4.15., 4.18 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5, видача Свідоцтв про право на спадщину на нерухоме майно, проводиться нотаріусом після подання оригіналів правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцю.

Як встановлено, позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірний будинок, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документів на майно.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до пункту другого частини першої ст. 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ч.1, ст. 321 Цивільного кодексу України)

Відповідно до ст.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

А тому суд приходить до висновку, що ОСОБА_5 не може бути позбавлена право власності у зв'язку з не проведенням належного оформлення спірного майна на 1/9 частина будинку АДРЕСА_1.

Стаття 1216 ЦК України визначає, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч. 1 ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Статтею 1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до положень частини першої, третьої та п'ятої статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Фактичний вступив управління або володіння будь-якою частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадкової маси.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Прийняття спадщини - це не обов'язок спадкоємців, а їх право.

Згідно положень статті 1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім'я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

Як убачається з копії спадкової справи, із заявами до Другої житомирської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 звернулися ОСОБА_1 та ОСОБА_3. (а.с.54, 64)

Згідно довідки виданої начальником сектору ГІРФО Богунського РВ УМВС України в житомирській області встановлено, що станом на ІНФОРМАЦІЯ_4 за адресою: АДРЕСА_1 були зареєстровані: ОСОБА_5, ОСОБА_1. (а.с. 71)

Як убачається з матеріалів справи та вказано позивачем у позовній заяві, відповідач ОСОБА_2 не скористалася своїм правом на спадкування та відповідної заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори не подавала.

Отже після смерті ОСОБА_5 спадкоємці, які виявили бажання прийняти спадщину на 1/9 частину спадкового майна за законом є позивачка - ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3, які в свою чергу мають право на 1/18 частину спірного майна.

Як передбачено п.4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що за життя ОСОБА_5 в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_4 належала 1/9 частина будинку АДРЕСА_1, яка прийняла спадщину, однак у встановленому порядку не отримала свідоцтво про право власності на спадкове майно, також після смерті ОСОБА_5 на вищезазначене нерухоме майно перейшло в порядку спадкування за законом 1/18 частина ОСОБА_1, яка прийняла спадщину, однак у встановленому порядку не отримала свідоцтво про право власності на спадкове майно, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на об'єкт нерухомо майна що входить до спадкової маси.

В той же час обставин, які б вказували, що спадкодавці за життя набули або володіли нерухомим майном, що входить до спадкової маси неправомірно чи на спадкове майно претендують інші особи, судом не встановлено, також в межах даного спору відповідачем ОСОБА_2 не висунуто заперечень щодо правомірності набуття позивачем майна після померлих спадкодавців.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

За змістом цієї норми цивільне право підлягає захисту в разі, коли сторони не перебувають між собою в зобов'язальних відносинах, і при цьому має місце його реальне оспорювання учасником цивільних відносин, унаслідок чого власник майна (у цьому випадку позивач) не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з існуванням сумнівів або претензій щодо спірного майна з боку третіх осіб.

Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно.

Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права.

Відповідно до частини першої статі 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає доведеним той факт, що відповідно до вимог закону позивач належним чином прийняла спадщину після померлого батька ОСОБА_4 - 1/9 частину та померлої матері ОСОБА_5 - 1/18 частину та у зв'язку з відсутністю у спадкоємця правовстановлюючих документів на спадкове майно не може оформити на це майно право власності, що унеможливлює в повній мірі володіти та користуватись ним, а також виходячи з положень ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», за яким рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно є правовстановлюючим документом, що підтверджує право власності на вказане майно, тому у сукупності встановлених обставин є підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання за ОСОБА_1, спадкоємцем за законом, права власності на 1/9 частину будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_4 та права власності на 1/18 частину будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_5.

В порядку ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідачів на користь позивача понесені нею судові витрати в розмірі 1640,00 грн.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 1216, 1217, 1233, 1236, 1258, 1261, 1274 ЦК України та ст. ст. ст. 4, 10, 11, 61, 88, 174, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на спадщину за законом задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 батька ОСОБА_4 на 1/9 частину будинку АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 матері - ОСОБА_5 на 1/18 частину будинку АДРЕСА_1.

Стягнути з відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1640,00 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Житомирської області через Богунський районний суд м. Житомира протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя