Апеляційний суд Житомирської області
Справа №289/2124/16-ц Головуючий у 1-й інст. Невмержицький І. М.
Категорія 48 Доповідач Борисюк Р. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Галацевич О.М., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 30 травня 2017 року,

встановила:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулася з даним позовом та з урахуванням уточнення вимог просила визнати спільною сумісною власністю сторін житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований по вул. Довженка, 4-а в м. Радомишль Житомирської області та вирішити питання стосовно судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що під час шлюбу з відповідачем за спільні кошти та спільними зусиллями ними побудований житловий будинок з надвірними спорудами за вищевказаною адресою. Правовстановлюючі документи на вказаний будинок були оформлені на відповідача. В добровільному порядку він не визнає її право власності на 1/2 частину спільно нажитого майна. Крім того, вказує на те, що після розірвання шлюбу між ними існувала домовленість про сплату відповідачем кредитних коштів, тому підстав для звернення до суду з таким позовом не було. Але у 2016 році банк звернувся до неї з позовом про стягнення заборгованості по кредитному договору, то саме з цього моменту дізналася про своє порушене право зі сторони відповідача.

У відповідності до ч. 1 ст. 60 Сімейного Кодексу України, ст.ст. 355, 369 ЦК України та пункту 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» просила задовольнити позов.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 30 травня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати і ухвалити нове про задоволення позову.

Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що оскаржуване рішення ухвалене без повного, всебічного та обєктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів. Зазначає, що судом першої інстанції помилково застосовано норми спеціальної позовної давності, оскільки про своє порушене право дізналася в 2016 року, коли ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом про стягнення з неї коштів за кредитним договором.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У звязку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК).

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Частина 3 статті 10 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 мала дошлюбне прізвище «Сінько» (а.с. 11).

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 01.03.2016 року позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 05.06.1982 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Радомишльського районного управління юстиції Житомирської області (а.с.12).

05 грудня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції шлюб між сторонами був розірваний, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 1091 від 5 грудня 2006 року та видано свідоцтво про розірвання шлюбу Серії І-ТП № 014493 (а.с.10).

17 січня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції був зареєстрований шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, відповідний актовий запис за № 32 та після укладання шлюбу прізвище останньої є «Мастеркова» (а.с.9).

Судом встановлено та сторонами не заперечується, що під час їхнього шлюбу вони побудували житловий будинок з господарськими спорудами та капітальний гараж за адресою: вул. Довженка, 4-а м. Радомишль, Житомирської області.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 09.03.2017 року, відповідач ОСОБА_3 є власником спірного будинку (а.с.44).

Відповідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради за № 21836725 від 11.02.2009 рок за ОСОБА_3 зареєстроване право власності на житловий будинок, що розташований по вул. Довженка, 4-а в м. Радомишлі Житомирської області (а.с.60).

Згідно частини 1 ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України).

У відповідності вимог частин 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Частина 3 ст. 368 ЦК України передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно частини 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Відповідно частини 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Стаття 253 ЦК України передбачає, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на момент розірвання шлюбу між сторонами (2006 рік) позивачу було відомо про те, що спірний будинок був зареєстрований на відповідача, проте протягом тривалого часу не зверталася до суду із позовом про порушення її права, в поданій заяві пропуск строків позовної давності не обґрунтувала та з клопотанням про його поновлення з поважних причин не зверталася.

Однак, колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не може погодитися з огляду на наступне.

У відповідності до вимог частини 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї (ч. 2 ст. 70 СК України).

Відповідно частини 2 статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Таким чином, аналіз вищевказаних норм передбачає, що початок перебігу строку позовної давності повязується з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи та співпадає з моментом виникнення права на позов.

Із матеріалів справи вбачається та сторонами визнається, що позивач ОСОБА_2 не мала намірів звертатися до суду із позовом про поділ спірного будинку, оскільки згідно усної домовленості між нею та відповідачем, з 2007 року останній взяв на себе зобовязання сплачувати щомісяця споживчий кредит відповідно кредитного договору № ZRZ0GK07323945, який був укладений 13.07.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2

Факт укладення вказаного кредитного договору підтверджується позовною заявою ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості (а.с. 82-83).

Судом також встановлено, що відповідач здійснював протягом 2007-2015 років виплату коштів, отриманих за кредитним договором, що підтверджується його поясненнями та копіями квитанцій, які долучені до матеріалів справи (а.с. 29-40).

Згідно абзацу 3 пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК).

Верховний Суд України у своїй правовій позиції, яка висловлена у постанові від 23 вересня 2015 року по справі № 6-258цс15 зазначив, що вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

З огляду на вищевказане, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є обґрунтованою, рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, відтак з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Приймаючи до уваги, що ОСОБА_2 сплатила судовий збір за подання позову та апеляційної скарги, ці судові витрати підлягають стягненню на її користь із ОСОБА_3 в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 30 травня 2017 року скасувати і ухвалити нове.

Позовну заяву ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований по вулиці Довженка, 4-а в м. Радомишлі Житомирської області.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1160 грн. 30 коп. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: