Справа № 309/2375/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 липня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Кожух О.А. та Кондора Р.Ю.,

при секретарі: Сочка І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Хустського районного суду від 13 березня 2017 року за позовом публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

ПАТ КБ «ПриватБанк» (надалі - Банк) звернувся у суд із позовом до ОСОБА_1 у липні 2016 р.

Просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 19.11.2007 р. у сумі 10 979,62 грн., яка складається із:

-2462,65 грн. - заборгованість за кредитом;

-5887,94 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом;

-1630 грн. - заборгованість по пені і комісії;

-500 грн. - штраф (фіксована частина);

-499,03 грн. - штраф (процентна складова), та вирішити питання судових витрат.

Рішенням Хустського районного суду від 13 березня 2017 р. у задоволені позову відмовлено.

У апеляційній скарзі Банк просить скасувати це рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі. Доводить про порушення судом норм матеріального та процесуального права. Указує, що суд першої інстанції належним чином не дослідив розрахунок заборгованості, з якого видно, що протягом 2007-2013 рр. відповідач здійснювала погашення по кредитному договору. Зазначає, що останній платіж був здійснений 23.10.2013 р., що є перериванням перебігу строку позовної давності, який закінчується відповідно 23.10.2016 р.

У письмових запереченнях представник ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 не визнав апеляційної скарги як необґрунтованої і просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення - скасуванню із ухваленням нового по суті позовних вимог, із таких мотивів.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову через пропуск строку позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачем.

Колегія суддів не погоджується із цим висновком у зв'язку з його невідповідністю обставинам справи та порушенням норм матеріального права.

Установлено, що 19.11.2007 р. між Банком і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір б/н (а.с.9), згідно з умовами якого Банк зобов'язався надати позичальнику кредит у розмірі 7000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а позичальник - погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту та оплачувати комісію на умовах, передбачених цим кредитним договором.

Банк свої зобов'язання перед позичальником виконав. ОСОБА_1 узяті на себе зобов'язання належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 31.05.2016 р. у нього як позичальника утворилась заборгованість у розмірі 10 979,62 грн., яка складається із 2 462,65 грн. - заборгованість за кредитом; 5 887,94 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом; 1630 грн. - заборгованість по пені і комісії; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 499,03 грн. - штраф (процентна складова) (а.с.6-8).

ОСОБА_1 у суді першої інстанції заявила про застосування строків позовної давності (а.с.37-38). На обґрунтування зазначала, що строк дії картки закінчився у листопаді 2011 р., а Банк звернувся у суд із позовом у липні 2016 р., тобто з пропуском трирічного строку позовної давності. При цьому факт наявності заборгованості та її розмір не заперечені.

Відповідно до ст. ст. 256, 257, ч.1 ст. 261 ч.ч.1,3 ст. 264 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Так, строк дії картки закінчився у листопаді 2011 р., що підтверджується наявною у справі карткою НОМЕР_1 (а.с.36).

Однак, як видно з наданої Банком до апеляційної скарги виписки по картці ОСОБА_1 НОМЕР_1 (а.с.60-70), останньою протягом 2007 - 2013 рр. здійснювалося часткове погашення кредиту в межах строку позовної давності, зокрема: 07.05.2010 р. було внесено кошти в розмірі 500 грн. (а.с.66); 01.07.2011 р. було внесено кошти в розмірі 300 грн. (а.с.64); 27.02.2012 р. було внесено кошти в розмірі 200 грн. (а.с.64), 18.09.2013 р. було внесено кошти в розмірі 500 грн. (а.с.62), а 23.10.2013 р. було здійснено останній платіж у розмірі 200 грн. (а.с.62).

Указані факти дають підстави для висновку про переривання строку позовної давності, через що кінцевим терміном пред'явлення позову до ОСОБА_1 є 23.10.2016 р., у той час як Банк звернувся у суд із позовом у липні 2016 р., тобто в межах строків позовної давності, встановленої ст. 257 ЦК України.

Суд першої інстанції залишив цю обставину поза увагою, що призвело до помилкового висновку про сплив позовної давності.

При цьому встановлено та не заперечується, що ОСОБА_1 узяті на себе зобов'язання належним чином не виконувала, внаслідок чого в неї утворилася заборгованість, яка не погашена. Відповідач не спростувала наданого Банком розрахунку заборгованості.

Згідно з положеннями ст.ст. 526 ч.1, 530 ч.1 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо позики, якщо інше не встановлено параграфом про кредит і не випливає із суті кредитного договору.

За приписами ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з вимогами ст. 610, 611 ч.1 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені законом або договором.

Відповідно до ст.ст. 10 ч.1, ч.3, ст. 60 ч.1, ч.4, ст. 213 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що оскаржене рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню як суперечне положенням ст. 213 ЦПК України, а позов - задоволенню як обґрунтований і доведений.

Судові витрати в сумі 2893.80 грн. відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню із відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 256, 257 ч.1, 261 ч.ч.1, 3, 264, 526 ч.1, 530 ч.1, 549, 550 ч.1, 610, 611 ч.1, 634 ч.ч.1, 2, 1049 ч.1, 1054 ЦК України, ст.ст. 10, 60, 212, 213, 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п. 1, п.3, п.4, ч.2, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

РІШИЛА:

1.Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

2.Рішення Хустського районного суду від 13 березня 2017 року скасувати.

3.Позов задовольнити.

4.Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 10 979 (десять тисяч дев'ятсот сімдесят дев'ять) гривень 62 (шістдесят дві) копійки заборгованості за кредитним договором б/н від 19.11.2007 р., із яких: 2 462 (дві тисячі чотириста шістдесят дві) гривні 65 (шістдесят п'ять) копійок - заборгованість за кредитом; 5 887 (п'ять тисяч вісімсот вісімдесят сім) гривень 94 (дев'яносто чотири) копійки - заборгованість по процентах за користування кредитом; 1 630 (одна тисяча шістсот тридцять) гривень - заборгованість по пені і комісії; 500 (п'ятсот) гривень - штраф (фіксована частина); 499 (чотириста дев'яносто дев'ять) гривень 03 (три) копійки - штраф (процентна складова), а також 2 893 (дві тисячі вісімсот дев'яносто три) гривні 80 (вісімдесят) копійок у відшкодування судового збору.

5.Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: