Провадження №2/521/5306/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
08 листопада 2017 року Малиновський районний суд м Одеси у складі:
головуючого судді Поліщук І.О.
при секретарі Святецькій І.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні м Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним,
Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, в якому просить визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири № 56, яка розташована у будинку № 25/2 по вулиці Космонавтів у місті Одесі, укладений 08 травня 1997 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на Одеській Спеціалізованій біржі нерухомості. В обґрунтування своїх вимог позивач посилаються на те, що 08 травня 1997 року ним на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого в Одеській спеціалізованій біржі нерухомості в «Журналі реєстрації угод по обєктам нерухомості», реєстраційний № 97.05 390 була придбана квартира № 56, яка розташована у будинку № 25/2 по вулиці Космонавтів у м. Одесі. Зі змісту договору купівлі-продажу нерухомого майна від 08.05.1997 року вбачається, що продавцем в зазначеній угоді виступила ОСОБА_2, яка діяла від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності. Відповідно до п. 6 договору купівлі-продажу нерухомого майна позивачем були сплачені грошові кошти у розмірі 6.200 (шість тисяч двісті) гривень за придбання вищевказаної квартири до підписання угоди. Істотні умови договору були виконані в повному обсязі, а саме майно було передано, грошові кошти отримані. Після підписання договору, продавець звільнив придбану ним квартиру, куди позивач оселився разом із родиною: дружиною та дітьми, де вони набули постійної реєстрації. На виконання пункту 9 згаданого договору, згідно до якого угода підлягала реєстрації у бюро технічної інвентаризації, позивач 19.05.1997 року зареєстрував в установленому законом порядку право приватної власності на придбаний ним обєкт нерухомості за № 89 стр. 100 книга 214 пр. Оскільки, на час укладання договору не існувало законодавчих обмежень на здійснення такого правочину біржами, проте відсутність нотаріального посвідчення укладеного договору купівлі-продажу не дає позивачу можливості розпорядитися своєю власністю, що порушує його права, є підстави для визнання такого договору дійсним.
Представник позивача в судове засідання не зявилась, надала до канцелярії суду клопотання, в якому просить суд слухати справу за її відсутністю, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує.
Відповідачка в судове засідання не зявилася, про місце розгляду справи повідомлялася належним чином, шляхом відправлення судових документів за місцем реєстрації, про що свідчить розписка про отримання судової ухвали.
З урахуванням наведеного, а також вимог ст. 169 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідачки на підставі наявних у ній доказів.
Зі згоди представника позивачів суд ухвалює рішення у відсутності відповідачки, при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Суд, вивчивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов обґрунтований, доказаний та підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
У судовому засіданні встановлено, що 08 травня 1997 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, діючою від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності посвідченої Сьомою Одеською державною нотаріальною конторою від 11.04.1997 року за реєстраційним № 2-1459 укладено Біржову угоду купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири № 56, яка розташована у будинку № 25/2 (двадцять пять/два) по вулиці Космонавтів у м. Одесі.
Відповідно до п. 6 договору купівлі-продажу нерухомого майна позивачем були сплачені грошові кошти у розмірі 6.200 (шість тисяч двісті) гривень за придбання вищевказаної квартири до підписання угоди. Істотні умови договору були виконані в повному обсязі, а саме майно було передано, грошові кошти отримані.
Зазначений договір відповідно до вимог, передбачених ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, яка діяла на час укладання угоди) був зареєстрований на Одеській спеціалізованій біржі нерухомості в «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю», реєстраційний № 97.05 390 від 08.05.1997 року.
З 19.05.1997 року право власності на вказану квартиру було зареєстровано за ОСОБА_1 в ОМБТІ під № 89 стр. 100 книга 214 пр., який з моменту придбання вищевказаного нерухомого майна і по теперішній час здійснює користування та володіння ним у повному обсязі, сплачуючи усі комунальні платежі.
Таким чином, суд приходить до висновку про те, що при укладанні договору між сторонами було досягнуто згоди по всім істотним його умовам і сторони повністю виконали угоду: продавці отримали кошти, а покупцем було передано нерухоме майно і до нього перейшло право власності на спірну квартиру, яке в установленому порядку було ним зареєстровано.
Біржове оформлення сторонами було обране, оскільки така форма оформлення подібного роду договорів відповідала дійсному на той час законодавству, що підтверджується державною реєстрацією спірного договору.
Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Вказаний договір купівлі-продажу укладено 08 травня 1997 року, тобто під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, статтею 47 якого було передбачено, що якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоди дійсною. В цьому випадку нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
Згідно ст. 224 ЦК УРСР 1963 року, за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцю, а покупець зобовязується прийняти майно та сплатити за нього визначену грошову суму.
Відповідно до ст. 225 ЦК УРСР 1963 року, право продажу майна належить власнику.
Претензій сторони один до одного не мали на момент укладення угоди та за минулий час. Всіх істотних умов угоди дотримано, договір був зареєстрований в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації 19 травня 1997 року. На теперішній час позивач користується, володіє та проживає у квартирі, яку він придбав за договором купівлі-продажу нерухомого майна № 97.05-390 від 08 травня 1997 року, та є добросовісним набувачем, ніхто не оспорює його права на придбане ним майно.
Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР 1963 року за вимогою сторони яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди щодо істотних умов угоди або для її укладення були наявні передбачені законом обмеження.
Крім того суд, повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.
Згідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.
У відповідності до частини другої статті 47 ЦК УРСР та пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 року № 3 Про судову практику в справах про визнання угод недійсними якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення , суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, прокурора вправі визнати угоди недійсною.
Таким чином, сторони виконали всі умови для договору купівлі-продажу нерухомого майна, у результаті яких наступили юридичні наслідки, в звязку із чим, суд вважає доводи позивача про визнання біржової угоди купівлі-продажу нерухомого майна № 97.05 390 від 08 травня 1997 року дійсною, обґрунтованими для задоволення позову.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
У відповідності із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
При таких обставинах суд вважає, що даний договір можна визнати дійсним.
Керуючись ст. 41 Конституції України, п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст.ст. 47, 153, 227 ЦК УРСР, ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 208, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним задовольнити.
Визнати дійсним Договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири № 56, яка розташована у будинку № 25/2 по вулиці Космонавтів у м. Одесі, укладений 08 травня 1997 року на Одеській Спеціалізованій біржі нерухомості між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, яка діяла від імені ОСОБА_3.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що постановив його за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом 10 днів з дня отримання копії заочного рішення до суду першої інстанції.
Позивачем рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області в загальному порядку на протязі десяти днів.
В разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, рішення може бути оскаржене сторонами до апеляційного суду Одеської області шляхом подання апеляційної скарги на протязі десяти днів.