Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/3401/17 Головуючий у 1-й інстанції: Ходько В.М.
Є.У.№ 319/240/17 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

секретар: Ващенко З.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Міністерства внутрішніх справ України, третя особа - ліквідаційна комісія ГУМВС України в Запорізькій області про стягнення моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 10 липня 2017 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України про стягнення 100 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Зазначив, що у період часу з 02.02.1989 року по 03.05.1989 року він приймав участь в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в 30-кілометровій зоні небезпеки, де отримав дозу радіоактивного опромінення 300 мілірентген, що підтверджується довідкою УМВС України ГУНП в Запорізькій області № 3/5-125/01/3/С-2016 від 14.06.2016 року, карткою обліку радіоактивного опромінення № 474, внаслідок чого він вимушений тривалий час знаходитися на лікарняних, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури. Також позивач зазначив, що згідно експертного висновку центральної міжвідомчої експертної комісії МОЗ та МНС України по встановленню причинного зв'язку хвороб, що привели до інвалідності та смерті з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС № 537 від 24.10.2016 року встановлено, що наявна в нього множинна мієлома, ст. ІІА, за D-S|ISS, gr.III. Mts в очеревину є захворюванням пов'язаним з виконанням службових обов'язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. У зв'язку з цим, він позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, постійно відчуває глибокі моральні переживання та страждання, психологічний дискомфорт, багато часу та коштів витрачає на лікування.

Рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 10 липня 2017 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В засідання апеляційного суду належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи ОСОБА_3 не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Колегія суддів визнала причини неявки позивача і його представника неповажними і такими, що не перешкоджають розгляду апеляційної скарги по суті.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно п. 1 ч. 1 ст.ст. 307, 308 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, позивач не надав будь-яких доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди внаслідок протиправних дій відповідача та причинно-наслідкового зв'язку між такими діями та отриманою шкодою.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на доказах, яким дана правильна оцінка.

Судом встановлено, що позивач з 09.12.1983 року по 01.11.2001 року проходив службу в органах внутрішніх справ, в тому числі з 16.02.1987 року по 16.05.1990 року на посаді інспектора дорожньо-патрульної служби Пологівського мотовзводу батальйону патрульної служби ДАІ УВС Запорізького облвиконкому, що підтверджується копією послужного списку (а.с.97-107).

За наказом УВС Запорізького облвиконкому від 30.10.1989 року № 087 ОСОБА_3 приймав участь у ліквідації наслідків аварії у 30-ти кілометровій зоні Чорнобильської АЕС в період з 02.02.1989 року по 03.05.1989 року (дев'яносто один день), отримав дозу радіоактивного опромінення 300 мілірентген, що підтверджується довідкою УМВС України ГУНП в Запорізькій області № 3/5-125/01/3/С-2016 від 14.06.2016 року, карткою обліку радіоактивного опромінення № 474 (а.с.7-8).

Експертним висновком центральної міжвідомчої комісії МОЗ та МНС України по встановленню причинного зв'язку хвороб, що привели до інвалідності (та смерті) з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС встановлено основний діагноз: множинна мієлома, ст.. ІІА, за D-S|ISS, gr.III. Mts в очеревину, та зробила висновок, що вказане захворювання пов'язане з виконанням службових обов'язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що підтверджується експертним висновком № 537 від 24.10.2016 року (а.с.9).

31.10.2016 року ОСОБА_3 за результатами повторного огляду МСЕК встановлена ІІ група інвалідності з 70 % втратою працездатності, причиною якої є захворювання, пов'язане з виконанням службових обов'язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії АВ № 0679274 та довідкою про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серії АГ № 0009408 від 31.10.2016 року (а.с.12-13).

Протягом 2016 року ОСОБА_3 двічі знаходився на стаціонарному лікуванні в КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» ЗОР, що підтверджується виписками з історії хвороби.(а.с.14-15).

Позивачем вимоги заявлені на підставі ст.ст. 23, 1167, 1168 ЦК України. В судовому засіданні представником позивача також вказано як підставу позовних вимог завдання позивачу шкоди джерелом підвищеної небезпеки, що передбачено ст. 1187 ЦК України.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Із матеріалів справи вбачається, що хвороби внаслідок Чорнобильської катастрофи позивач отримав у період з 02.02.1989 по 03.05.1989 рік, про що свідчить Експертний висновок центральної міжвідомчої комісії МОЗ та МНС України по встановленню причинного зв'язку хвороб, що привели до інвалідності та смерті з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС встановила основний діагноз: множинна мієлома, ст.. ІІА, за D-S|ISS, gr.III. Mts в очеревину, та зробила висновок, що вказане захворювання пов'язане з виконанням службових обов'язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що підтверджується експертним висновком № 537 від 24.10.2016 року, та довідкою до акта огляду МСЕК серії АВ № 0679274 та довідкою про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серії АГ № 0009408 від 31.10.2016 року.

Стійка втрата працездатності була повторно встановлена позивачеві у 2016 році.

У відповідності до ч. ст. 440-1 ЦК УРСР моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини.

Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.

Разом з тим, порядок відшкодування шкоди, завданої працівникові міліції при виконання службових обов'язків, передбачений спеціальними законами і положення ст.440-1 ЦК УРСР на спірні правовідносини не розповсюджуються.

Зміст, коло суб'єктів і розмір відшкодування страхування у разі каліцтва, заподіяного працівникові міліції при виконанні службових обов'язків, а також інвалідності, що настала у період проходження служби або не пізніш як через 3 місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце у період проходження служби у зв'язку з особливістю об'єкта посягання були врегульовані ст. 23 Закону України «Про міліцію», Положенням про порядок і умови державного обов'язкового особистого страхування осіб рядового, начальницького та вільнонайманого складу органів і підрозділів внутрішніх справ України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1991 р. N 59 з подальшими змінами, Постановою Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 року №488 «Про Умови державного обов'язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов'язаних, призваних на збори, і порядок виплати їм та членам їх сімей страхових сум»,Постановою Кабінету Міністрів України № 850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції» , а з січня 2016 р. ст. 97-101 Закону України «Про національну поліцію», Порядком та умовами виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України № 4 від 11 січня 2016 року.

Цими спеціальними нормами відшкодування моральної шкоди страхувальникам, колишнім працівникам міліції не передбачалось.

Таким чином, покладення на відповідача відповідальності з підстав, передбачених загальною нормою ст. 1167 ЦК України, суперечить зазначеним спеціальним правилам відшкодування шкоди співробітникам органів внутрішніх справ, яким врегульовані правовідносини, що склалися між сторонами, і перевищує передбачений розмір відшкодування.

Така правова позиція суду кореспондується з висновком, викладеним Верховним Судом України у рішенні від 21.10.2002 р. у справі за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до УМВС України в Херсонській області про відшкодування моральної шкоди та у рішенні від 20 квітня 2011 року у справі 6-23686.

Крім того, у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, наявність шкоди ще не породжує обов'язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб'єкта такої відповідальності.

У відповідності до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В порушення вказаних норм процесуального законодавства позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту протиправних дій або бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України, чи наявний причинний зв'язок між шкодою і протиправним діями завдавача шкоди та вини відповідача в її завданні.

Доводи апеляційної скарги про те, що шкоду здоров'ю позивача завдано джерелом підвищеної небезпеки, а тому відповідач повинен відшкодувати її незалежно від вини, є неспроможними.

Особливості відшкодування ядерної шкоди встановлюються ст.1189 ЦК України, спеціальним законами, в тому числі Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» держава бере на себе відповідальність за завдану шкоду громадянам та зобов'язується відшкодувати її за пошкодження здоров'я або втрату працездатності громадянами та їх дітьми, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

У відповідності до положень ст. 17 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» Кабінет Міністрів України, центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сферах охорони здоров'я, соціального захисту населення, освіти і науки, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи, управління зоною відчуження та зоною безумовного (обов'язкового) відселення, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадські організації організують щорічне медичне обстеження (диспансеризацію), санаторно-курортне лікування всіх осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, запроваджують систему радіаційно-екологічного, медико-генетичного, медико-демографічного моніторингу на території України. Цими органами у регіонах найбільшого зосередження осіб, які постраждали, створюються спеціалізовані центри, в тому числі дитячі, для обстеження, лікування, соціально-психологічної реабілітації та профорієнтації потерпілих осіб.

Розділом ІV вказаного Закону передбачені компенсації та пільги громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Таким чином, відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'ю внаслідок Чорнобильської катастрофи, передбачено чинним законодавством у формі надання потерпілим особам передбачених Законом компенсацій та пільг.

З урахуванням вказаного колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та вважає, що судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Оскільки судом правильно вирішена справа, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, є правильним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому колегія не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову, як про це вимагає позивач.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону і матеріалам справи, підстав для його скасування судова колегія не вбачає.

Керуючись ст. ст.307,308,313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 10 липня 2017 року по цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: