Справа № 333/3951/17
Провадження № 2/333/2005/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2017 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Кулик В.Б.,

при секретарі Довгаль А.Г.,

за участю позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в м. Запоріжжі, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання права власності, в якому просить поновити йому строк та визнати за ним право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, стягнути з відповідача на його користь суму сплаченого судового збору.

В обґрунтування позову зазначає, що з 1989 року він фактично проживав однією сімєю з ОСОБА_5, без реєстрації шлюбу. 28 лютого 2002 року ними було придбано квартиру АДРЕСА_1, яку було зареєстровано на ОСОБА_5 25 травня 2005 року між ним та ОСОБА_5 було зареєстровано шлюб та вони разом мешкали у придбаній квартирі. 16 лютого 2013 року його дружина померла, спадкова маса складалась з двокімнатної квартири АДРЕСА_1. В 2013 році позивач, як спадкоємець першої черги, звернувся до приватного нотаріуса ЗМНО ОСОБА_6, якою була відкрита спадкова справа та видано Свідоцтво про право на спадщину за законом від 24 травня 2014 року, відповідно до якого нотаріусом помилково вказано спадкоємну масу у вигляді всієї квартири, в той же час слід вважати спадщиною за померлою лише ? частину квартири, оскільки ? частини спірної квартири належить позивачу як особиста частка у спільному сумісному майні та додатково позивач зазначає, що має право на ? частину спірної квартири як на частку у спадщині після померлої дружини, інша частина ? квартири, належить відповідачу ОСОБА_3, яка є донькою спадкодавця ОСОБА_5

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов у повному обсязі, з підстав зазначених у позовній заяві. Додатково пояснив, що нотаріусом не вірно визначено розмір спадкової маси, а саме не враховано, той факт що спірна квартира була придбана за час спільного проживання з спадкодавцем.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, вказуючи, що позивач пропустив строки звернення з такою позовною заявою, обрав не вірний спосіб захисту прав та матеріали справи не містять доказів того, що вже видане Свідоцтво про право на спадщину на спірну квартиру було визнано недійсним, додатково зазначила, що позивач не надав жодних доказів того, що квартира була придбана за спільні кошти спадкодавця та позивача.

Третя особа у судове засідання не зявилася, будучи своєчасно та належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, надала заяву про розгляд справи без її участі.

Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу від 28 лютого 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом ЗМНО ОСОБА_7 та зареєстрованим в реєстрі за номером 712, ОСОБА_5 придбала двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 40,36 квадратних метрів (а.с. 6).

Відповідно до свідоцтва про шлюб серія I-ЖС, № 003633 від 25 червня 2005 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Комунарського районного управління юстиції міста Запоріжжя громадянин України ОСОБА_1 та громадянка України ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 25.06.2005 року, про що, в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за номером 294 (а.с. 3).

Згідно з свідоцтвом про смерть, серія I-ЖС, № 257355 від 21 лютого 2013 року, виданого Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції ОСОБА_5 померла 16 лютого 2013 року (а.с. 7).

Заповіт спадкодавець не залишила.

24 травня 2014 року приватним нотаріусом ЗМНО ОСОБА_4 по спадковій справі № 10/2013 видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 1209, відповідно до якого посвідчено, що на підставі статті 1261 ЦК України, спадкоємцями майна ОСОБА_5, яка померла 16.02.2013 року, а саме квартири АДРЕСА_2 є: її чоловік ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, який спадкує ? частку вказаної вище квартири та її донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка спадкує ? частку вказаної вище квартири (а.с. 5).

Відповідно до Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 22093790 від 24 травня 2014 року за позивачем ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом зареєстрованого в реєстрі за № 1209, виданого 24 травня 2014 року, видавник приватний нотаріус ЗМНО ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 (а.с. 4).

В матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що позивач раніше вчиняв дії щодо оспорювання чи визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, яке зареєстроване в реєстрі за № 1209 та видане 24 травня 2014 року, приватним нотаріусом ЗМНО ОСОБА_4, позивач з дійсною позовною заявою звернувся до суду 13 липня 2017 року, при цьому, як видно з самого Свідоцтва про право на спадщину та Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності позивач отримав свідоцтво та зареєстрував за собою право власності 24.05.2017 року, тобто був ознайомлений з його змістом.

В матеріалах справи також відсутні будь-які докази на підтвердження того, позивач на час придбання спірної квартири проживав разом з спадкодавцем, що спірна квартира придбана за спільні кошти позивача та спадкодавця, та те, що спірна квартира є обєктом, який належить позивачу та спадкодавцю на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30 травня 2008 року суд повинен вирішувати питання про визнання права на спадщину, щоб не заміщувати функції нотаріальної контори, тільки при на явності Постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Матеріали справи не містять постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме про відмову позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину(? частину) спадкового майна за законом тому сама вимога про визнання за ним права власності у судовому порядку передчасною.

Розглядаючи позовні вимоги, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом.

Водночас, відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

За ч. 1 ст. 1278 ЦК України, частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними.

Згідно зі ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.

Статтею 1301 ЦК України визначено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Так, за ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, яке придбано у період шлюбу, належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна норма закріплена і у цивільному законодавстві. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Згідно з ч. 1 ст. 70 цього Кодексу встановлено, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Водночас, стаття 57 СК України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Належних та допустимих доказів того, що для придбання спадкового майна використано кошти подружжя позивачем, в порушення ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надано.

Матеріали справи свідчать, що набуття спадкодавцем права власності на спірне спадкове майно відбулося не в період шлюбу, доказів того, що позивач та спадкодавець на час придбання квартири проживали разом та спірна квартира була придбана на спільні кошти суду не надано.

Відтак, суд приходить до висновку, що спадкове майно житлова квартира, на час відкриття спадщини була особистою власністю померлого.

При цьому, не містять матеріали справи і належних доказів на підтвердження того, що спірне майно, яке належало померлій за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, також матеріали справи не містять рішення суду про визнання спадкового майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відтак, при видачі свідоцтва про право власності на спадщину нотаріусом вірно, із дотриманням положень ЦК України, Глави 10 Наказу № 296/5 визначено частки у спадковому майні та видано Свідоцтва про право на спадщину позивачу на ? частину, відповідачу на ? частину майна, належного померлій на праві особистої власності і підстав для скасування Свідоцтва, перерахунку часток у праві власності, а тим більше для визнання за позивачем додатково права власності на ? частину спірної квартири з поданих доказів та покладених в обґрунтування позову суд не вбачає та з урахуванням пропуску строку оскарження дій нотаріуса відсутність зі сторони позивача належного обґрунтування їх поновлення в задоволенні позову належить відмовити.

До того ж суд зазначає, що позивачем не вірно обрано спосіб захисту свої прав, оскільки, виходячи зі змісту позовної заяви позивач фактично не погодився з діями нотаріуса щодо включення до спадкової маси всієї спірної квартири а в позовних вимогах просить визнати за ним право власності на ? частину квартири.

За правилами ст. 88 ЦПК України судові витрати належить віднести на рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 59, 60, 88, 208, 209, 212, 214-215, 292, 294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання права власності відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Запорізької області через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.Б. Кулик