У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Луспеника Д.Д., Журавель В.І., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права спільної сумісної власності та поділ майна подружжя; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 2 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 29 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 8 листопада 2003 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, від якого мають двох дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. У 2009 році батько відповідача - ОСОБА_8, подарував їм з ОСОБА_5 по 1/2 частці земельної ділянки по АДРЕСА_1. Починаючи з 2009 року і до даного часу, за спільні грошові кошти на цій земельній ділянці нею та відповідачем будується двоповерховий житловий будинок.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Липинської сільської ради Луцького району Волинської області від 27 листопада 2015 року № 91 незавершеному будинку присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_1. Спільними зусиллями вони здійснюють будівництво житлового будинку на підставі повідомлення про початок виконання будівельних робіт від 4 вересня 2012 року та технічної документації на житловий будинок. Технічна документація та будівельний паспорт на житловий будинок знаходяться у відповідача. Вона з ОСОБА_5 перебувають у неприязних відносинах, її чоловік відмовляється надавати їй будь-які документи на будинок. На момент її звернення до суду вона з відповідачем завершили проведення основних будівельних робіт з будівництва будинку, однак оздоблювальні роботи ще не завершені, доексплуатації будинок не зданий. Домовленостей щодо поділу спільного нажитого майна між ними не досягнуто.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4, уточнивши позовні вимоги, просила суд визнати за нею право власності на 65 % будівельних матеріалів незавершеного будівництва будинку АДРЕСА_1, оскільки діти проживають з нею, перебувають на її утриманні й іншого житла у них немає.

У лютому 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4, посилаючись на те, що за час шлюбу ними спільно набуто автомобіль марки «Renault FCT», 2003 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, який зареєстровано 15 червня 2010 року на ім'я ОСОБА_4 З липня 2014 року вони припинили шлюбні відносини й надалі відповідач змінила своє місце проживання. При цьому відповідачзабрала вказаний автомобіль та реєстраційні документи на нього. Про місцезнаходження автомобіля не повідомляє. Вказані документи чи їх копії надати йому також відмовляється.

З відповіді територіального сервісного центру 0741 Регіонального сервісного Центру Волинської області МВС України від 24 лютого 2016 року № 249 та додатків до неї йому стало відомо, що 30 вересня 2015 року на підставі довідки-рахунку ОСОБА_4 відчужила спірний автомобіль за 108 070 грн.

Проте відчужений автомобіль є цінним майном, його ринкова вартість є значною, тому ОСОБА_5 вважав, що відчуження автомобіля виходить за межі дрібної побутової угоди та відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України його згода на відчуження цього автомобіля мала б бути подана письмово, якої він не надавав.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_5 просив суд в порядку поділу майна подружжя стягнути з ОСОБА_4 на його користь компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля у розмірі 54 035 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 2 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 29 березня 2017 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково, зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку незавершеного будівництвом житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1. У решті позову ОСОБА_4 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_5 54 035 грн компенсації вартості 1/2 частки автомобіля марки «Renault FCT», 2003 року випуску, номерний знак НОМЕР_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить оскаржувані судові рішення змінити в частині вирішення первісного позову й скасувати в частині вирішення зустрічного позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_4 та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_5, суди, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), вірно застосувавши положення ст. ст. 60, 63, ч. 3 ст. 65, 69-71 СК України, ст. ст. 331, 372 ЦК України, дійшли до правильного висновку про те, що спірний об'єкт незавершеного будівництва побудований за час шлюбу за спільні грошові кошти подружжя, будівництво його закінчено, він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, тому підлягає поділу у зв'язку з наявністю правових підстав для визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/2 частку спірного об'єкта незавершеного будівництва. При цьому ОСОБА_4 не надано доказів для збільшення її частки у житловому будинку, згідно зі ст. 70 СК України, що є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Крім того, ОСОБА_4 неправомірно, без згоди ОСОБА_5, упорушення ст. ст. 60, 65 СК України, відчужила спірний автомобіль, тому суди дійшли правильного висновку про стягнення з неї компенсації за належну ОСОБА_5 частку у майні.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 2 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 29 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:Д.Д. Луспеник
В.І. Журавель С.П. Штелик