Справа № 159/316/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Бойчук П.Ю.
Провадження № 22-ц/773/638/17 Категорія: 27 Доповідач: Шевчук Л. Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів - Грушицького А.І., Данилюк В.А.,

секретар с/з - Черняк О.В.,

з участю:

представника позивача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою позивача Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 17 березня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 17 березня 2017 року в даній справі відмовлено в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Не погодившись із постановленим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову банку у повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав, просив рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове про задоволення позову, представник відповідача апеляційну скаргу позивача заперечив, просив її відхилити та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Апеляційна скарга позивача підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін з наступних підстав.

ПАТ КБ «Приватбанк» у своїй позовній заяві зазначав, що відповідно до укладеного договору від 24.04.2007 року ОСОБА_5 отримав від банку кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. При цьому позичальник склав заяву, у якій зазначено, що він, ознайомившись з умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку, просить відкрити рахунок і надати перераховані нижче послуги.

Судом встановвлено, що ОСОБА_5 належним чином не виконував умови кредитного договору, у зв'язку з чим станом на 30.11.2015 року утворилась заборгованість за договором в розмірі 14000,94 грн., з яких: 2997,31 грн. - заборгованість по тілу кредиту, 8312,58 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом, 2691,05 грн. - пені та комісії. Разом із тим, позивач вважає, що від цієї суми слід відняти суму боргу, яка була задоволена до стягнення за судовим наказом Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 06.01.2009 року, а саме - 3630,77 грн.

Позивач, уточнивши свої позовні вимоги, просив стягнути із відповідача в його користь прострочену заборгованість за кредитом у розмірі 3231,11 грн. та судові витрати по справі.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог банку, суд першої інстанції виходив з того, що останній платіж на погашення кредитної заборгованості відповідач здійснив 18 березня 2008 року на суму 85,92 грн., що підтверджується розрахунком, наданим банком (т.1,а.с.7-10), а тому саме з наступного дня - 19.03.2008 року розпочався перебіг строку позовної давності для періодичних щомісячних платежів, в межах якого банк вправі був звернутися до суду із вимогою до позичальника про захист свого цивільного права або інтересу. Строк виконання зобов'язань щодо повернення кредиту в повному обсязі за цим договором закінчився в день закінчення строку дії картки - у березні 2010 року (т.1,а.с.12). За таких обставин суд першої інстанції вважав, що позивач, звернувшись з даним позовом у січні 2016 року, пропустив встановлений законом трирічний строк позовної давності, який сплив 15.11.2015 року. А оскільки відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності, то суд відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України відмовив в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» саме з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Зазначені висновки суду першої інстанції, з якими погоджується і колегія суддів, ґрунтуються на повно, всебічно, об'єктивно встановлених обставинах справи та відповідають вимогам закону.

Судом першої інстанції правильно встановлено і це об'єктивно підтверджується матеріалами справи, що 27.02.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», був укладений кредитний договір б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (т. 1 а. с. 12,13-18).

Позивач свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, а саме - надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором.

Відповідно до умов договору, позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотки за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених кредитним договором.

Водночас, в судовому засіданні встановлено, що в рахунок погашення заборгованості по кредиту відповідачем останній платіж було добровільно здійснено 18.03.2008 року у сумі 85,92 грн. (т.1,а.с.7-10). Відтоді ОСОБА_5 не проводив перерахування коштів для поповнення карткового рахунку в рахунок погашення кредитної заборгованості.

Частина 1 статті 1054 ЦК України передбачає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Згідно із вимогами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що у позивача право на пред'явлення позову до відповідача ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором виникло з моменту закінчення дії цього договору, а саме з моменту закінчення дії картки (березень 2010року). Позивач таке право реалізував, подавши в суд заяву про видачу судового наказу, а з позовом в суд про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором банк звернувся лише в січні 2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

При цьому суд апеляційної інстанції не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що останній платіж в розмірі 38,59 грн. на погашення кредитної заборгованості відповідачем був здійснений в січні 2016 року, оскільки із виписки по рахунку позичальника ОСОБА_5 (т.1,а.с.103) убачається, що зазначені кошти не були внесені безпосередньо позичальником, а були автоматично списані з іншої картки.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність рішення суду першої інстанції, яке постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу позивача Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» відхилити.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 17 березня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді