Справа №487/2496/16-ц 17.07.2017 17.07.2017 17.07.2017
Провадження №22-ц/784/1414/17
Справа № 487/2496/16-ц Головуючий першої інстанції: Разумовська О.Г.
Провадження №22-ц/784/1414/17 Доповідач Апеляційного суду: Самчишина Н.В.
Ухвала

Іменем України

17 липня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участю: позивача ОСОБА_2 та її представника - ОСОБА_3,

- відповідача ОСОБА_4,

- представників третьої особи ОСОБА_5 - ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника третьої особи ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 травня 2017 року ухвалене за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_8, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5, про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

встановила:

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її двоюрідний племінник - ОСОБА_9. Після його смерті до складу спадщини, у відповідності до ст. 1218 ЦК України, ввійшли всі права та обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, зокрема майнові права на житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами за адресою: АДРЕСА_1. Однак правовстановлюючі документи на вказане спадкове майно відсутні та через це державним нотаріусом їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

З урахуванням зазначеного, та посилаючись на те, що вона є єдиним спадкоємцем після смерті спадкодавця, ОСОБА_2 просила визнати за нею право власності на житловий будинок літ.А-1, загальною площею 37,0 кв.м, житловою площею 25,4 кв.м, літню кухню літ. Б, сарай літ.В, сарай літ.Г, погріб з шиєю літ. Дпд за адресою: АДРЕСА_1, у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9.

Заперечуючи проти позову відповідачі та третя особа посилались на неприйняття спадщини позивачем у встановлений законом строк та необґрунтованість позову.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 травня 2017 року, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 16 червня 2017 року, позов ОСОБА_2 задоволено. Додатковим рішенням того ж суду від 15 травня 2017 року вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_8, ОСОБА_4 на користь позивача судовий збір по 275 грн. 60 коп., з кожного.

В апеляційній скарзі представник третьої особи ОСОБА_5 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

-2-

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у судовому засіданні, дослідивши надані докази, матеріали цивільних справ № 2 -1594/2010, № 2-509/2007, інвентарної справи № 1595 будинку АДРЕСА_1, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що позивач є єдиним спадкоємцем за законом, у встановлений строк звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте нотаріусом їй було відмовлено у зв'язку з відсутністю у неї оригіналів правовстановлюючих документів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до положень ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються ст. 1218 ЦК України, якою встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують права на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно положень ч. 1 ст. 1265 ЦК України у п'яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.

Відповідно до вимог ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до виписки із протоколу № 4 загальних зборів колгоспників рибколгоспу «3-й решающий» від 25 листопада 1952 року ОСОБА_10 виділено земельну ділянку 0,15 га для забудови житлового будинку в АДРЕСА_1. Згідно по господарської книги № 11 за 1967-1969 роки, особовий рахунок НОМЕР_1, сторінка № 67, житловий будинок (побудований у 1959 році), що розташований за адресою: АДРЕСА_1, Заводського району, належав ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3. Разом з ним були зареєстровані та проживали дружина ОСОБА_12 і син ОСОБА_9. Відповідно до виписки із протоколу № 15 загальних зборів колгоспників вказаного рибколгоспу від 22 листопада 1988 року було переоформлено на ОСОБА_12 вищезазначену земельну ділянку у зв'язку зі спадкуванням будинку у зв'язку зі смертю чоловіка ОСОБА_10

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_12, а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_9, які постійно проживали в спірному житловому будинку.

Оскільки син спадкодавця, ОСОБА_9, на час відкриття спадщини проживав разом з батьками та після їх смерті залишився проживати в будинку АДРЕСА_1, тому відповідно до вимог ст.549 ч.1 ЦК УРСР він вважався таким, що прийняв спадщину.

-3-

У 1959 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року №8502-11, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верхової Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилий будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у по господарських книгах (п.20 Інструкції). Тобто записи у по господарських книгах визнавались в якості органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

За такого, висновок суду першої інстанції про те, що до спадкової маси ОСОБА_9 на момент його смерті належав житловий будинок АДРЕСА_1, який ним успадкований, є вірним. І ці обставини, особами, які брали участь у справі, не оспорювались.

Із спадкової справи №665/2005, заведеної після смерті ОСОБА_9 вбачається, що із заявою про прийняття спадщини звернулись в межах шестимісячного строку ОСОБА_14 та, з пропуском цього строку, але в межах визначеного рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 березня 2007 року, яке набрало законної сили, додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, позивач ОСОБА_2

Також установлено, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 липня 2006 року, яке набрало законної сили, встановлено факт родинних відносин, а саме факт того, що ОСОБА_2 є двоюрідною тіткою ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2. За таких обставин, доводи представника третьої особи про те, що позивач ОСОБА_2 не прийняла спадщину після смерті свого двоюрідного племінника, є безпідставними та не заслуговують на увагу.

Постановою державного нотаріуса Третьої миколаївської державної нотаріальної контори від 06 листопада 2015 року було відмовлено ОСОБА_2 у оформленні спадщини у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів.

Із матеріалів справи також вбачається, що нотаріусу ОСОБА_14 не надала документів про родинні відносини зі спадкодавцем. Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 02 липня 2007 року скасоване рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 березня 2007 року, яким встановлено, що ОСОБА_14 є

-4-

троюрідною сестрою - ОСОБА_12 та заяву ОСОБА_14 про встановлення факту родинних відносин залишено без розгляду.

Посилання представника третьої особи на те, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 квітня 2006 року було визнано за ОСОБА_14 право власності на спірний житловий будинок, є необґрунтованим, оскільки це рішення ухвалою того ж суду від 03 листопада 2006 року було переглянуто за нововиявленими обставинами і ухвалою цього ж суду від 29 травня 2007 року позов ОСОБА_14 залишено без розгляду.

Крім того, судом встановлено, що за договором купівлі-продажу від 06 червня 2007 року ОСОБА_14 продала спірний будинок ОСОБА_5, який зареєстрував право власності на цей будинок та 24 грудня 2012 року на підставі рішення Миколаївської міської ради від 11 жовтня 2012 року за №21/51 одержав Державний акт на право власності на земельну ділянку.

Разом з тим, рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 червня 2008 року визнано недійсним укладений договір купівлі-продажу від 06 червня 2007 року, за яким ОСОБА_5 придбав у ОСОБА_14 будинок АДРЕСА_1, у зв'язку з тим, що продавець будинку на час відчуження майна не була його власником. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 01 грудня 2008 року зазначене рішення суду першої інстанції в частині визнання договору купівлі-продажу житлового будинку залишено без змін, сторони повернуто у первинний стан.

За таких обставин, одержання третьою особою ОСОБА_5 Державного акту на право власності на земельну ділянку та проживання його разом із сім'єю у спірному будинку не має правового значення для вирішення спору про спадкування позивачем спірного житлового будинку.

На підставі вищезазначених норм закону, суд першої інстанції, дослідивши докази у справі та надавши їм належну оцінку, відповідно до вимог ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також установивши, що за законом ОСОБА_14 не підтвердила родинні стосунки із спадкодавцем, дійшов до обґрунтованого висновку про те, що право на спадкування спірного нерухомого майна - будинку АДРЕСА_1, згідно зі ст. 1223 ЦК України перейшло до позивача, яка є спадкоємцем п'ятої черги за законом після смерті свого двоюрідного племінника ОСОБА_9, яка прийняла спадщину у встановлений законом спосіб шляхом подання заяви до нотаріальної контори.

Посилання представника третьої особи на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 01 грудня 2008 року щодо визнання за ОСОБА_2 права на спадщину, є необґрунтованим, оскільки цим рішенням не вирішувався спір про права на нерухоме майно, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті і воно, на думку колегії суддів, не має преюдиційне значення для вирішення цієї справи.

Інші доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, оскільки не спростовують правильність висновок суду першої інстанції.

Таким чином, апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення судом вимог цивільного та процесуального законодавства, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України з позивача на користь третьої особи не підлягають стягненню судові витрати за подання апеляційної скарги.

-5-

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника третьої особи ОСОБА_5 - ОСОБА_6 відхилити, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 травня 2017 року, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 16 червня 2017 року та додаткове рішення цього ж суду від 15 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: О.І. Галущенко

Т.В.Серебрякова