АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Панченка М.М., Волошиної В.М.

при секретарі: Крічфалуши С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 червня 2017 року

в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Зазначала, що з 25 липня 1996 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 серпня 2014 року було розірвано. Від шлюбу мають неповнолітню дитину - сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Посилаючись на те, що з січня 2017 року відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, просила стягнути аліменти на її користь на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 01 січня 2017 року до досягнення сином повноліття.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 червня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 11 квітня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття. Вирішено питання судових витрат.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та зібраним у справі доказам, просить скасувати рішення районного суду в частині відмови у задоволенні позову та постановити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити повністю та стягнути з ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, до досягнення дитиною повноліття, аліменти у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 11 квітня 2017 року, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Колегія суддів, заслухавши ОСОБА_1, яка підтримала апеляційну скаргу, ОСОБА_2, який просив апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи, з 25 липня 1996 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.64), який рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 серпня 2014 року було розірвано (а.с.10).

Від шлюбу позивачка з відповідачем мають неповнолітню дитину - сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9).

В матеріалах справи містяться копії фіскальних чеків на придбання продуктів харчування (а.с.39,40), копії фіскальних чеків на придбання одягу та взуття (а.с.41), копії медичних довідок та копії фіскальних чеків на придбання ліків (а.с.42,43), копії квитанцій про сплату комунальних послуг (а.с.44-63).

Встановлено, що з 30 липня 2008 року відповідач працює на посаді машиніста-таблетувальника в публічному акціонерному товаристві «Київмедпредпарат» (а.с.30), аліментних зобов'язань перед іншими особами не має.

Задовольняючи позов частково, районний суд виходив з того, що позивачкою не доведено того, що у той чи інший спосіб відповідач свідомо прагнув ухилитися від виконання обов'язків по утриманню дитини, а щомісячний платіж, в розмірі ј частини з усіх видів його заробітку відповідає обставинам справи та узгоджується з положеннями ст. 182 СК України.

Колегія суддів погоджується з зазначеними висновками суду першої інстанції й визнає їх законними та обґрунтованими, остільки вони повністю узгоджуються з сукупністю зібраних у справі доказів.

Твердження апеляційної скарги про те, що відповідач з січня 2017 року припинив сплачувати аліменти, а визначеної судом першої інстанції ј частки з заробітної плати недостатньо на утримання сина, при тому, що відповідач має реальну можливість платити 1/3 частину заробітку та надавати кошти на комунальні послуги, остільки відповідач на відміну від позивачки має постійне місце роботи, колегія суддів оцінює критично.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У ст. 51 Конституції України встановлено, що кожен із подружжя має рівні права та обов'язки у шлюбі та сім'ї: що державою однаково охороняється як батьківство, так і материнство.

Сімейне законодавство також містить норми, що імплементують вказані принципи.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України та ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», мати й батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Статтею 180 СК України встановлено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч.ч. 2-3 ст. 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За таких обставин, обов'язок по утриманню дитини має нести як батько, так і мати.

Положеннями ст. 183 СК України встановлено, що розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» та ч. 1 ст. 182 СК України встановлено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

З урахуванням зазначеного, обставин справи, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки районного суду про наявність правових підстав до визначення розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11 квітня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень ст. 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 10 ЦПК України встановлено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Як зазначено у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3 за змістом ст. 185 СК України передбачено участь батьків у додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом), що визначаються у твердій грошовій сумі, оскільки йдеться про фактично зазначені або передбачувані витрати.

Твердження апеляційної скарги про наявність додаткових витрат на дитину матеріалами справи не доведено, відповідних вимог не заявлено, а тому колегія суддів визнає безпідставними.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Районний суд з достатньою повнотою з'ясовано обставини справи, зібраним доказам дав належну правову оцінку й ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Згідно частини 1 статті 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 -315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 755/5513/17

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8766/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Арапіна Н.Є.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.