Справа № 465/856/16 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/783/1409/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю представника апелянта - ОСОБА_2, представника позивача - ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4 «КНП» - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» на рішення Франківського районного суду м. Львова від 07 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Кредобанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «КНП» про визнання договору поруки недійсним та стягнення судових витрат,-

в с т а н о в и л а :

В лютому 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ПАТ «КРЕДОБАНК», ОСОБА_4 «КНП», в якому з врахуванням уточнених позовних вимог, просив суд: визнати Договір поруки від 12.06.2014 року, укладений між ПАТ «КРЕДОБАНК» та ОСОБА_4 «КНП» та ним недійним з моменту його вчинення та стягнути з відповідачів судові витрати, витрати повязаних з оплатою правової допомоги на суму 7900 грн. 00 коп. та витрати пов»язані з оплатою судової експертиз в розмірі 2202 грн. 00 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12 червня 2014 р. між ПАТ «КРЕДОБАНК» та ОСОБА_4 «КНП» був укладений Кредитний договір № 32/14-р., згідно умов якого Банк надав кредит Товариству в сумі 233 000, 00 грн. на строк до 11 червня 2015 р. З метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 «КНП» перед Банком за Кредитним договором № 32/14-р. між відповідачами, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 12.06.2014 p. були укладені договори поруки. Крім цього, йому стало відомо із копії документів, наданих йому представником ПАТ «КРЕДОБАНК» у грудні 2015 p., що 12 червня 2014 р. між ПАТ «КРЕДОБАНК» , ОСОБА_4 «КНП» та ним було укладений Договір поруки, за яким він, ніби то, виступає «Поручителем». Однак, він цей Договір не підписував і про його існування йому не було нічого відомо до моменту пред'явлення у 2015 pоці ПАТ «КРЕДОБАНК» претензії до нього. Підпис у графі «Поручитель» виконаний не ним, а якоюсь іншою особою, з намаганням наслідувати та підробити його підпис, а тому такий підлягають визнанню недійсними з моменту його вчинення. Просив позов задоволити.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 07 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_6 до ПАТ «Кредобанк», ОСОБА_4 «КНП» про визнання договору поруки недійсним та стягнення судових витрат - задоволено.

Вирішено визнати Договір поруки від 12.06.2014 року, укладений між ПАТ «КРЕДОБАНК» та ОСОБА_4 «КНП» і ОСОБА_6 недійним з моменту його вчинення. Вирішено питання судових витрат.

Рішення Франківського суду м. Львова від 07 листопада 2016 року оскаржив ПАТ «Кредобанк», подавши апеляційну скаргу.

В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з»ясування всіх обставин справи та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що позивач ОСОБА_6 є одним із засновників ОСОБА_4 «КНП». Саме між ОСОБА_4 «КНП» та ПАТ «Кредобанк» укладено кредитний договір № 32/14 р., згідно умов якого банк надав кредит товариству в сумі 233 000, 00 грн. на строк до 11 червня 2015 року. При підписанні кредитного договору , начальником ТОВ «КНП» було надано установчі документи, зокрема протокол № 1 установчих зборів ТОВ «КНП» від 24 липня 2003 року, протокол зборів учасників ТОВ «КНП» № 32 від 23 травня 2014 року разом з додатком № 1 до протоколу; нотаріально засвідчений Статут ТОВ «КНП»; заява засновника ОСОБА_6 про те, що корпоративні права ТОВ «КНП», станом на 09 квітня 2014 року ОСОБА_6 не відчужувалися, паспорт ОСОБА_6, доручення від 24 липня 2003 року на відкриття рахунку для формування статутного фонду ТОВ «КНП». На всіх зазначених документах позивач підписався особисто і як засновник, і як голова зборів. Зазначені підписи є ідентичними. З огляду на те, що позивач є засновником позичальника, його необізнаність про існування оспорюваного договору поруки викликає значний сумнів, а неоднаковість підпису свідчить лише про те, що підпис з часом може видозмінюватись, а в деяких випадках - умисно видозмінюватись. Однак, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції без належного обґрунтування взяв за основу висновок експерта, хоча, на думку апелянта, такий не є обов»язковим докозом для суду і повинен оцінюватися судом за правилами, встановленими ст. 212 ЦПК України, тобто у сукупності з іншими доказами у справі.

Просить рішення Франківського суду м. Львова від 07 листопада 2016 року скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з»явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі правильно встановлених існуючих правовідносин між сторонами, а доводи апеляційної скарги правильності оскаржуваного рішення не спростовують. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступних обставин.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався в повній мірі.

Згідно із ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Судом встановлено, що 12 червня 2014 року між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_4 «КНП» був укладений Кредитний договір № 32/14-р., згідно умов якого, Банк надав кредит Товариству в сумі 233 000, 00 грн. на строк до 11 червня 2015 року (а.с.11-18).

Для забезпечення виконання зобов'язання по кредитному договору № 32/14-р. від 12 червня 2014 року між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_4 «КНП» та ОСОБА_6 було укладено Договір поруки від 12 червня 2014 року (а.с.19-20).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наступного.

Частиною 1 ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Частиною 2 цієї ж статті ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Статтею 12 ЦК України визначено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Пунктом 7 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У пункті 8 вище згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 міститься роз'яснення про те, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) на момент вчинення правочину вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, частиною 1 якої встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства.

Згідно висновку № 3306 криміналістичної експертизи з дослідження підписів за матеріалами цивільної справи №465/856/16-ц, складеного 28.07.2016 року Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз, судовим експертом ОСОБА_9, - підписи від імені ОСОБА_6, розташований в графі «Поручитель» в Договорі поруки від 12.06.2014 року, укладеного між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_4 «КНП» та ОСОБА_6, виконанні не ОСОБА_6, а іншою особою.

Крім цього, суд вважав, що заперечення представників відповідачів по даній справі є необґрунтовані, оскільки останніми не надано належних, достатніх та допустимих доказів на спростування позову.

У ст. 216 ЦК зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Згідно зі ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільного права та інтересів є визнання правочину недійсним. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відтак, надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам та встановленим обставинам справи, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі є вірними та відповідають нормам як матеріального, так і процесуального права, ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів.

Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних у справі доказів.

З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Франківського суду м. Львова від 07 листопада 2016 року відсутні.

Керуючись ст. ст. 209 ч.3, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» - відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 07 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_10