РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 700/77/17

Провадження № 2/700/109/17

13 липня 2017 року Лисянський районний суд Черкаської області

у складі: головуючого - судді Яценко Г.М.,

при секретарі Кравець І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Лисянка справу № 700/109/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Лисянської державної нотаріальної контори про визнання свідоцтв про право на спадщину, договору про поділ спадщини недійсним та їх скасування,

встановив:

06 лютого 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, Лисянської державної нотаріальної контори, в якому просить визнати свідоцтва про право на спадщину та договір про поділ спадщини недійсними з підстав невідповідності їх вимогам закону.

10 квітня 2017 року до початку розгляду справи по суті, представник позивача, адвокат ОСОБА_3 змінив, а фактично доповнив підстави позову, зокрема щодо підстав недійсності свідоцтв про право на спадщину та договору про поділ спадщини.

Посилаючись на вимоги ст. 229 та ст.230 ЦК України, просить визнати недійсним договір про поділ спадщини, оскільки останній укладений внаслідок обману позивача. Волевиявлення останнього не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Договір про поділ спадщини мав укладатися оплатним, а під впливом помилки був укладений без оплатний, питання стосовно поділу житлового будинку не узгоджувалися, а відповідач коштів за половину будинку не сплатила.

Таким чином позивач вважає, що спірний договір про поділ спадщини укладений під впливом обману щодо природи правочину та настання прав та обовязків сторін. Крім цього, в супереч вимогам ст. 1278 ЦК України, здійснено відхід від правила щодо рівності часток кожного із спадкоємців у майні, тому з підстав невідповідності вимогам закону спірний договір на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України теж підлягає визнанню недійсним.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю з підстав викладених у позовній заяві та просив їх задовольнити.

Відповідач та її представник проти задоволення позовних вимог заперечували повністю, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Вказують, що договір про поділ спадщини укладався добровільно, частину коштів за половину будинку позивачу вже сплачено, позивачу було відомо про такий варіант поділу спадщини, а тому в задоволенні позову просять відмовити повністю.

Лисянська державна нотаріальна контора в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином про причини неявки суд не повідомила.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, розглянувши матеріали справи, встановивши обставини справи та відповідні до них правовідносини, суд виходить з наступного.

16 березня 2013 року померла ОСОБА_4 в с. Боярка, Лисянського району. Черкаської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 18 березня 2013 року.

Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,8550 га, така ж ділянка площею 2,8549 га в межах Боярської сільської ради Лисянського району, Черкаської області, грошові вклади в установі Ощадбанку в сумі 3131 грн. 90 коп., та 4249 грн. 75 коп., житловий будинок з надвірними спорудами в с. Боярка, Лисянського району, Черкаської області, земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,4308 га, та 0,2369 га, с. Боярка, Лисянського району, Черкаської області.

З матеріалів спадкової справи №179/2013 заведеної після смерті ОСОБА_4 вбачається, що її спадкоємцями першої черги які прийняти спадщину є ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Згідно договору про поділ спадщини від 16 квітня 2016 року, який підписаний спадкоємцями і цей факт ними не заперечується, посвідчений державним нотаріусом Лисянської державної нотаріальної контори 16 квітня 2016 року, ОСОБА_1 отримує свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,8550 га в межах Боярської сільської ради Лисянського району, Черкаської області та на грошові вклади в установі Ощадбанку в сумі 3131 грн. 90 коп., та 4249 грн. 75 коп.

За умовами даного договору, ОСОБА_2 отримує свідоцтво про право на спадщину на будинок в с. Боярка, Лисянського району, Черкаської області, земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,4308 га, та 0,2369 га, с. Боярка, Лисянського району, Черкаської області (фактично земельні ділянки під спадковим будинком), та на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,8549 га в межах Боярської сільської ради Лисянського району, Черкаської області.

На вказане майно сторонам договору нотаріусом видано відповідні свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 квітня 2016 року, крім житлового будинку. ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на будинок, в звязку з відсутністю на останній правовстановлюючих документів, про що нотаріусом винесено відповідну постанову.

Згідно ч. 1 ст. 1278 ЦК України, частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними.

Відповідно до письмової розписки від 16 квітня 2016 року, яка написана в простій письмовій формі саме в день укладання договору про поділ спадщини, ОСОБА_2 зобовязується сплатити позивачу (своєму братові) у справі, грошові кошти у сумі 2 500 доларів США за частку спадкового майна до січня 2019 року включно. Тобто на час подання даного позову, строк виконання зобовязань за даною розпискою ще не настав.

Сама розписка по формі та змісту відповідає загальним вимогам щодо дійсності правочину, а зокрема статті 1053 ЦК України, згідно якої за домовленістю сторін, борг який виник з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобовязанням.

У даному випадку, борг відповідача перед позивачем виник із зобовязання за договором про поділ спадщини, який вони добровільно замінили на позикове зобовязання, строк виконання якого на даний час ще не настав.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Згідно з ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману (п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно статей 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. При цьому, судом розяснено позивачу та відповідачу вимоги ст. 10, 60 ЦПК України, та суд сприяв сторонам в отриманні доказів.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 статті 59 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем та його представником не надано суду належних та допустимих доказів, які б слугували підставою визнання недійсними договору про поділ спадщини та виданих свідоцтв про право на спадщину, з підстав викладених у позовній заяві. Більше того, доводи позивача спростовуються матеріалами справи, зокрема даними спадкової справи після смерті його матері.

За викладених обставин, суд позбавлений правових підстав для задоволення позовних вимог, відтак в позові необхідно відмовити повністю.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.10, 11, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, ст.ст.15, 16, 203, 215, 216, 229, 1278 ЦК України, суд,

в и р і ш и в: У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Лисянської державної нотаріальної контори про визнання свідоцтв про право на спадщину, договору про поділ спадщини недійсним та їх скасування відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Черкаської області через Лисянський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи Апеляційним судом.

Суддя Г.М. Яценко