Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 314/2436/15-ц Головуючий у 1-й інстанції: Капітонов Є.М.
Провадження № 22-ц/778/834/17 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Трофимової Д.А.

Суддів: Крилової О.В.

Воробйової І.А.

При секретарі: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 13 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Вільнянської міської ради Запорізької області, третя особа - ОСОБА_6, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, за позовом ОСОБА_6 до Вільнянської міської ради Запорізької області, ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з уточненим у подальшому позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Вільнянської міської ради Запорізької області, третя особа - ОСОБА_6, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_7 - власник житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1. Після смерті ОСОБА_7 з заявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

З 11.01.2005 року позивач проживає у вищевказаному будинку, а з 04.10.2005 року - зареєстрована у будинку. За час проживання у будинку ОСОБА_3 зробила капітальний ремонт, огородила територію домоволодіння, посадила фруктові дерева та інші культури, сплатила усі борги за комунальні послуги.

Претензій до неї щодо проживання у вказаному житловому будинку з 2005 року їй ніхто не висував, будинком вона користується більше 10 років.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_3 на підставі ст. 344 ЦК України просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок разом із господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

У липні 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Вільнянської міської ради Запорізької області, ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_6 зазначав, що він є племінником померлої ОСОБА_7, що встановлено рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 26 грудня 2011 року, цим же рішенням йому було продовжено строк звернення до нотаріальної контори. ОСОБА_6 було подано заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини як спадкоємцем 4 черги після померлої ОСОБА_7

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_6 просив суд визнати за ним право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, та господарські будівлі і споруди, в порядку спадкування за законом після смерті тітки - ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 13 грудня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Позов ОСОБА_6 задоволено.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та господарські будівлі та споруди, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким її позов задовольнити, а у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовити.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

На підставі п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_6, суд виходив із того, що останній є спадкоємцем який прийняв спадщину шляхом подання до державної нотаріальної конторі заяви про прийняття спадщини, тому за ним слід визнати право власності на вищевказаний житловий будинок, що належав ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3.

Проте, погодитися з висновком суду щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_6 не можна, оскільки він є передчасним, суд прийшов до нього з порушенням норм процесуального права та без повного з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Як зазначено у Прикінцевих та Перехідних положеннях Цивільного кодексу України, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 1 Постанови «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008р., відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

За правилами ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини (ст. 526 ЦК УРСР).

Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті (ст. 527 ЦК УРСР).

Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (ст. 548 ЦК УРСР).

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ст. 549 ЦК УРСР).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_3.

Враховуючи те, що спадкодавець ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_3, до правовідносин сторін підлягають застосуванню норми ЦК Української РСР 1963 року, що регулюють питання спадкування.

Після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Як видно з копії спадкової справи № 68/1995, з заявою від 11.03.1995 року про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, звернулися її сини - ОСОБА_4, ОСОБА_5. У видачі свідоцтв про право на спадщину ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було відмовлено постановою державного нотаріуса Вільнянської державної нотаріальної контори Запорізької області від 01.11.1995р. у зв'язку з ненаданням правового документу на житловий будинок.

Таким чином, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є спадкоємцями, що прийняли спадщину після смерті їх матері ОСОБА_7

За встановлених обставин колегія суддів вважає, що вирішенням спору безпосередньо зачіпаються права та законні інтереси ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Далі, рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 26 грудня 2011 року заяву ОСОБА_6 про встановлення факту родинних відносин, подовження строку на прийняття спадщини задоволено. Встановлено факт, що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, є племінником ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, а остання є тіткою заявника. Подовжено ОСОБА_6 строк звернення в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини після смерті тітки ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3, до 25 січня 2012 року.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову ОСОБА_6 зазначеним вимогам закону не відповідає. Суд першої інстанції не вирішив питання про склад осіб, які повинні бути залучені до участі у справі за позовом ОСОБА_6, не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» суд не має права вирішувати питання про права та обов'язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Так, належним відповідачем у справі про визнання права власності на спадкове майно є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно. За наявністю спадкоємців, які прийняли спадщину, Вільнянська міська рада Запорізької області не є належним відповідачем у справі.

Отже, суд першої інстанції, розглядаючи справу в частині позовних вимог ОСОБА_6, не встановив коло осіб, які мають право на спадкове майно, розглядав справу в цій частині без участі ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які є належними відповідачами у справі, а не Вільнянська міська рада Запорізької області, як помилково вважав суд першої інстанції.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не була залучені до участі у справі за позовом ОСОБА_6 до Вільнянської міської ради Запорізької області, ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування, що позбавило їх можливості скористатися процесуальними правами, передбаченими ст.ст. 27, 31 ЦПК України, що в свою чергу, не сприяло всебічному і повному з'ясуванню дійсних обставин справи, прав і обов'язків сторін та ухваленню законного і обґрунтованого рішення.

Розгляд справи по суті спору з неналежним відповідачем позбавляє суд можливості зробити висновок щодо обґрунтованості або необґрунтованості заявлених позовних вимог.

Отже, звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_6 не зазначив спадкоємців, які прийняли спадщину, а суд першої інстанції не з'ясував коло належних відповідачів та, в порушення вимог ст. 33 та ч. 4 ст. 10 ЦПК України, не роз'яснив позивачу право на залучення їх до участі у справі та правові наслідки щодо нереалізації такого права. Усунути вказані недоліки на стадії апеляційного розгляду справи неможливо. Цивільний процесуальний Кодекс України виключає можливість апеляційного суду скасувати рішення, після чого, залучивши таку особу до участі у справі як співвідповідача, вирішити справу як суд першої інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 в частині вирішення судом позову ОСОБА_6 знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

За викладених обставин ухвалене у справі рішення в частині задоволення позову ОСОБА_6 підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову останньому у задоволенні позову.

При скасуванні рішення суду в частині задоволення позову ОСОБА_6 із зазначених підстав апеляційний суд не дає правової оцінки щодо обґрунтованості позовних вимог, оскільки вони можуть бути предметом розгляду судом першої інстанції при повторному зверненні ОСОБА_6 до суду до належного відповідача (відповідачів) для вирішення спору по суті.

Згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.п. 9, 11 постанови № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, врахувавши положення п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", вірно виходив з відсутності обов'язкової умови для набуття права власності за набувальною давністю, передбаченої ст. 344 ЦК України, добросовісності, оскільки ОСОБА_3 знала, що вищевказаний будинок належав іншим особам. Суд врахував, що необхідною умовою для застосування положень ст. 344 ЦК України є безтитульність володіння та добросовісність заволодіння, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тому суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 висновків суду в частині відмови у задоволенні її позову не спростовують, оскільки базуються на викладі фабули справи та є повторенням обставин, якими вона обґрунтовував свої позовні вимоги, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 відповідає обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вбачає підстави для часткового задоволення апеляційної скарги, рішення суду в частині задоволення позову ОСОБА_6 підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення, яким у задоволенні позову необхідно відмовити, в решті рішення у цій справі підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 13 грудня 2016 року у цій справі в частині задоволення позову ОСОБА_6 до Вільнянської міської ради Запорізької області, ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовити.

В іншій частині рішення у цій справі залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: