Справа №473/2723/17 13.11.2017 13.11.2017 13.11.2017
Провадження №22-ц/784/2311/17
Справа № 473/2723/17
Провадження № 22ц/784/2311/17 Головуючий у І інстанції Ротар М.М.
Категорія -58 Доповідач апеляційної інстанції ОСОБА_1
Ухвала

Іменем України

13 листопада 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої Самчишиної Н.В.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

з участю:

- позивача ОСОБА_2,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 жовтня 2017 року, ухвалене за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Вознесенський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, про зняття арешту з майна,

установила:

19 серпня 2017 року ОСОБА_2 пред'явив до суду позов до Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі Вознесенський міськрайонний відділ ДВС) про зняття арешту з майна житлового будинку № 232 по вулиці Рози Люксембург в м. Вознесенську Миколаївської області та виключення запису про арешт з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 вересня 2017 року замінено неналежного відповідача ОСОБА_4 міськрайонний відділ ДВС на належних відповідачів ОСОБА_3 та Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк»), залучено до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог - Вознесенський міськрайонний відділ ДВС.

Позивач вказував, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 17 квітня 2008 року придбав у ОСОБА_3 у власність вищезазначений житловий будинок, а 11 грудня 2009 року здійснив державну реєстрацію своїх прав на нерухоме майно в КП Вознесенське ММБТІ.

Цей договір недійсним не визнавався і не був розірваним.

Проте, позивачу стало відомо, що в рамках виконавчого провадження та у звязку з невиконанням ОСОБА_3 вимог виконавчого документа, 19 жовтня 2009 року на придбаний ним будинок накладено арешт на підставі винесеної державним виконавцем постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП №14707286.

Посилаючись на вищезазначені обставини та порушення своїх прав власника житлового будинку, позивач просив про задоволення позову.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 жовтня 2017 року позов задоволено.

-2-

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просило його скасувати й ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові.

В запереченнях на апеляційну скаргу позивач, посилаючись на безпідставність її доводів, просив скаргу відхилити.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, 17 квітня 2008 року на підставі посвідченого приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_5 договору купівлі-продажу ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_3 цілий житловий будинок №232, що розташований по вулиці Рози Люксембург в м. Вознесенську (а.с.7-9). Даний договір зареєстровано в КП Вознесенське міжміське бюро технічної інвентаризації 11 грудня 2009 року за № 21368208 (а.с.10).

Відповідно до п. 4 договору, продаж житлового будинку вчинено за 50 000 грн., які продавець отримав від покупця повністю до підписання цього договору.

Пунктом 12 договору передбачено, що право власності на житловий будинок набувається у покупця з моменту нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу та державної реєстрації договору. Реєстрація цього договору підтверджувалася витягом з Державного реєстру правочинів №2842028 від 17 квітня 2008 року о 12:39 (а.с.9).

Відповідно до п. 6 цього договору відсутність арешту та заборони приватним нотаріусом перевірено з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна №18173914 від 17 квітня 2008 року, відсутність податкової застави Витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави №18174019 від 17 квітня 2008 року, відсутність запису стосовного цього нерухомого майна в Державному реєстрі іпотек - Витягом з Державного реєстру іпотек №18174106 від 17 квітня 2008 року.

Вищезазначений договір недійсним не визнавався і не був розірваним.

19 жовтня 2009 року в рамках виконавчого провадження та у звязку з невиконанням ОСОБА_3 вимог виконавчого документу державним виконавцем винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП №14707286, якою накладено арешт на придбаний позивачем житловий будинок.

30 червня 2011 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу ПАТ КБ «ПриватБанк», на підставі п. 1 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції діючий на час винесення постанови). Цією постановою арешт не був знятий (а.с.11).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на момент винесення постанови про арешт нерухомого майна, ОСОБА_3 не був власником спірного житлового будинку, а тому наявність арешту накладеного на придбаний позивачем житловий будинок порушує право приватної власності останнього.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною 2 цієї статті.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

-3-

Згідно ст. 657 ЦК України (в редакції на час вчинення договору купівлі-продажу) договір купівлі-продажу, зокрема житлового будинку укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ч. 1. ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції діючий на час виникнення спірних правовідносин) речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обовязковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. Положенням п.1 ч.1 ст. 4 цього ж Закону передбачено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить, зокрема фізичним особам, а саме права власності на нерухоме майно.

Як встановлено, 17 квітня 2008 року між ОСОБА_3 та позивачем укладено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2 купив цілий житловий будинок № 232 по вул. Рози Люксембург в м. Вознесенську і у той же день було здійснено державну реєстрацію цього договору. Право власності на зазначений житловий будинок позивач зареєстрував 11 грудня 2009 року.

Даний договір є дійсним.

19 жовтня 2009 року, на виконання виконавчого документу за борговими зобовязаннями ОСОБА_3, в рамках виконавчого провадження, державним виконавцем винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП №14707286, якою накладено арешт на придбаний позивачем житловий будинок.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 5 постанови від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (ст. 334 ЦК України) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (ст. 5 ЦК України).

До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі ст. 396 ЦК України. При цьому слід мати на увазі, що після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов'язання, яке виникло з договору про відчуження майна (п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України), а покупець є його законним володільцем. У разі укладання нового договору про відчуження раніше переданого покупцю майна без розірвання попереднього договору чи визнання судом його недійсним продавець несе відповідальність за його невиконання у виді відшкодування збитків новому покупцеві.

-4-

З матеріалів справи вбачається, що позивач повністю оплатив вартість придбаного і переданого йому нерухомого майна, та став його законним володільцем, а з 11 грудня 2009 року (момент державної реєстрації) власником.

Аналізуючи вищенаведені обставини, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що на момент винесення постанови про арешт нерухомого майна позивач набув прав володільця спірного будинку є вірним. Тому його права щодо цього нерухомого майна підлягали захисту. При цьому, наявність невиконаних зобовязань продавця ОСОБА_3 за виконавчим документом, за встановлених обставин, висновку суду не спростовують.

Статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення, а відповідно до ч. 2 цієї статті арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту, про що державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника.

Відповідно до ст. 59 вищезазначеного Закону особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна, арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Аналізуючи матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що, суд першої інстанцій правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягали застосуванню та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про зняття арешту з нерухомого майна, оскільки доведено, що це майно належить позивачу на праві власності, а не боржнику за виконавчим документом ОСОБА_3

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи банку є безпідставними і правильність вищезазначених висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. За таких обставин, рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

У звязку з тим, відповідно до ст. 88 ЦПК України з позивача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» не підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: О.І. Галущенко

ОСОБА_6