Cправа № 127/2-145/11
Провадження № 2-з/127/15/17
ВІННИЦЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

Іменем України

22 листопада 2017 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Прокопчук А.В.,

при секретарі - Олійник І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці заяву Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про забезпечення позову,-

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 12 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2 було задоволено частково, ухвалу судді Замостянського районного суду м. Вінниці від 1 квітня 2010 року про забезпечення позову скасовано в частині тимчасового обмеження права ОСОБА_1 на виїзд за межі України та в цій частині передано питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Так, 31 березня 2010 року до суду надійшов позов, в якому ПАТ «УкрСиббанк» просив стягнути з відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_3 на його користь суму заборгованості в розмірі 490 108,58 грн. відповідно до договору кредиту та витрати по оплаті судового збору та ІТЗ. Позивач у позові просив з метою забезпечення позову накласти арешт на майно відповідачів та заборонити відповідачам виїзд за межі України до виконання ними своїх зобовязань за кредитним договором та договором поруки, мотивуючи тим, що невжиття мір по забезпеченню позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

В судове засідання представник АКІБ «УкрСиббанк» не зявився з невідомих причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Разом з тим, представником було надіслано на адресу суду заперечення, відповідно до якого Законом України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» не передбачено, що за ухвалою суду можливе тимчасове обмеження виїзду за кордон боржника до виконання рішення суду. Разом з тим, з часу винесення ухвали про забезпечення позову та по сьогоднішній день рішення Замостянського районного суду м. Вінниці про солідарне стягнення з ОСОБА_1, ОСОБА_3 на користь АТ «УкрСиббанк» суми боргу, не виконане. В звязку з цим, ПАТ «УкрСиббанк» вважає, що немає законних підстав скасовувати ухвалу Замостянського районного суду м. Вінниці про забезпечення позову до повного виконання рішення суду по справі № 2-157/10. Просить залишити без змін ухвалу Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.04.2010 року по справі № 2-1571/10.

ОСОБА_1 в судове засідання не зявилася з невідомих причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

В судове засідання представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 не зявився, надавши суду заяву з проханням провести судове засідання без його участі, у вирішенні даної справи покладається на розсуд суду.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що в провадженні Замостянського районного суду м. Вінниці з 31 березня 2010 року перебувала цивільна справа за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про стягнення у солідарному порядку кредитної заборгованості у розмірі 61167,30 доларів США та зустрічний позов ОСОБА_1, ОСОБА_3 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним.

Матеріалами справи встановлено, що під час подання позовної заяви АКІБ «УкрСиббанк» також було подано заяву про забезпечення позову. Зі змісту заяви вбачається, що позивач просив тимчасово обмежити ОСОБА_1, ОСОБА_3 право виїзду за межі України до моменту виконання ними своїх зобовязань за кредитним договором з АКІБ «УкрСиббанк» та накласти арешт на все рухоме і нерухоме майно, що належить ОСОБА_1, ОСОБА_3 (а.с. 6-9 Т.1).

В звязку з цим, 1 квітня 2010 року заяву Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» було задоволено частково та тимчасово обмежено право ОСОБА_1, ОСОБА_3 на виїзд за межі України до виконання ними своїх зобовязань за кредитним договором та договором поруки перед Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк». В іншій частині заяви про забезпечення позову було повернуто заявнику (а.с. 41 Т.1).

Слід зазначити, що ухвалою Замостянського районного суду м. Вінниці від 9 червня 2010 року цивільна справа за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором була передана в Ленінський районний суд м. Вінниці за підсудністю (а.с. 68 Т.1).

Суд звертає увагу, що рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 27 вересня 2011 року (а.с. 215-216 Т.1), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 26 жовтня 2011 року (а.с. 232-234 Т.1), позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволений. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» загальну суму заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 07 листопада 2007 року в розмірі 60 569,95 доларів США, що в еквіваленті на національну валюту за курсом НБУ складає 485 165,30 гривень, а також судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1 700,00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120,00 грн. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1, ОСОБА_3 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним - відмовлено.

Разом з тим, ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 12 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2 було задоволено частково, ухвалу судді Замостянського районного суду м. Вінниці від 1 квітня 2010 року про забезпечення позову скасовано в частині тимчасового обмеження права ОСОБА_1 на виїзд за межі України та в цій частині передано питання на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 40-41 Т.2).

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Згідно ст. 152 ЦПК України, позов може бути забезпечений, зокрема, шляхом накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб, а також шляхом забороною вчинити певні дії.

Відповідно до ч. 3 ст. 152 ЦПК України, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

За змістом ст. 151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно п. п. 1, 4, 7, 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" забезпечення позову допускається на будь якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого ч. 4 ст. 151 ЦПК України), якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Враховуючи вищевикладене, суд звертає увагу, що забезпечення позову допускається на на будь якій стадії розгляду справи.

При вивченні матеріалів справи встановлено, що розгляд справи вже є завершеним, а рішення суду набрало законної сили. Тобто на сьогоднішній день відсутні підстави для забезпечення позову, оскільки справа вже розглянута.

Крім того, перелік заходів забезпечення позову визначено в статті 152 ЦПК України. Серед видів такого забезпечення позову, як вжиття судом тимчасового обмеження особи у виїзді за межі України, вказаною статтею ЦПК не передбачено.

Конкретні розяснення з питання тимчасового обмеження особи у виїзді за межі України, викладені в пункті 17 поста-нови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Також воно врегульовано окремими нормами Закону України «Про виконавче провадження», статтею 377-1 ЦПК України, зокрема в разі доведення факту ухилення боржника від виконання зобовязання, Законом України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України».

Так, питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується при виконанні судових рішень, у порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про виконавче провадження"та статтею 377-1 ЦПК, зокрема в разі доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання.

Свобода пересування гарантована ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі Конвенції), частина друга якої передбачає: «Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною». При чому згідно ч. 3 указаної статті це на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria» від 26.11.2009) Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід памятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду.

Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом з метою з'ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

У справі «Хлюстов проти Росії» («Khlyustov v. Russia» від 11.07.2013 року) ЄСПЛ також застосував указані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон у зв'язку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, у ЄСПЛ не погодився з владою РФ з питання додержання в результаті накладення обмеження на право заявника залишати свою країну принципу, згідно якого таке обмеження має бути необхідним в демократичному суспільстві в контексті п. 3 ст. 2 Протоколу №4 Конвенції.

Більше того Європейський Суд вказав, що необхідність додержання цього принципу закладена і в національному законодавстві, яке не передбачає автоматичного накладення таких обмежень.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України регулюється Законом України від 21.01.1994 року "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України".

Відповідно до положень ст. 6 вказаного Закону, громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта, або громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) - до виконання зобов'язань.

Згідно з пунктом 18 частини 2 статті 11 Закону України "Про виконавче провадження" у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням суду.

З урахуванням викладеного, можна дійти висновку, що вирішення питання про обмеження у виїзді за межі України можливе при виконанні судових рішень, за поданням державного виконавця у зв'язку з ухиленням боржника від виконання судового рішення, яке полягає у навмисному чи іншому свідомому невиконанні зазначених обов'язків. Отже, забезпечення позову шляхом обмеження права виїзду за кордон України є не можливим та суперечить чинному законодавству, намість дане питання може бути вирішене при виконанні судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання про відсутність підстав для забезпечення позову ПАТ «УкрСиббанк» шляхом тимчасового обмеження права ОСОБА_1 на виїзд за межі України.

На підставі викладеного та керуючись п.п. 1, 4, 7, 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", ст.ст. 151-153 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Заяву Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про забезпечення позову - залишити без задоволення.

На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Вінницької області через суд першої інстанції протягом 5 днів з дня її проголошення, а особами, у відсутність яких вона постановлена, - протягом 5 днів з дня отримання її копії.

Суддя: