АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1391/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 27 Шипович В. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоБородійчука В. Г.
суддівВасиленко Л. І., Фетісової Т. Л.
при секретаріАнкудінові О. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення процентів.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши сторони, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

17 січня 2017 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення процентів.

В обгрунтування позовних вимог позивачка вказала, що у період з 11 жовтня 2003 року по 06 грудня 2011 року перебувала у шлюбі з відповідачем.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08 квітня 2013 року задоволено позов про поділ спільного майна подружжя та стягнуто із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 46 632 грн.

Рішення суду набрало законної сили і 10 лютого 2015 року ОСОБА_6 звернулась до виконавчої служби для примусового виконання суду від 08 квітня 2013 року.

Виконавче провадження було закінчено 15 квітня 2016 року у зв'язку із фактичним повним виконанням.

Позивач вважала, що за час невиконання судового рішення відповідач повинен сплатити їй проценти в сумі 12 246,03 грн. за період з 11 лютого 2015 року по 11 лютого 2016 року відповідно до положень статей 536 та 1048 ЦК України. Проценти позивачем розраховані на рівні облікової ставки НБУ за кожен день у період з 11 лютого 2015 року по 11 лютого 2016 року.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 травня 2017 року відмовлено ОСОБА_6 в задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_6 оскаржила вказане рішення в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 травня 2017 року як незаконне та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до відхилення, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ст. 213 ЦПК України вказує, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед значення. Суд оцінює належність, допустимість достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08 квітня 2013 року (а.с. 6-7) у цивільній справі № 2314/1175/12 (провадження № 2/711/84/13) за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ спільного майна подружжя, третя особа - АКБ «УкрСиббанк», позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено. Визнано за ОСОБА_6 та ОСОБА_7 право власності за кожним на ? частину квартири АДРЕСА_1; визнано за ОСОБА_7 право власності на квартиру АДРЕСА_2; стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 46 632 грн. як вартість ? частини квартири АДРЕСА_2; стягнуто із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 судові витрати в сумі 707,30 грн.

Отже, зі змісту вищевказаного рішення вбачається, що сума 46 632 грн. є компенсацією ОСОБА_6 за її частку у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_3. Дане рішення суду набрало законної сили 10 квітня 2014 року, що підтверджується штампом районного суду на рішенні (а.с. 6).

За рішенням суду, 16 травня 2014 року було видано виконавчий лист і постановою державного виконавця Придніпровського ВДВС Черкаського МУЮ відкрито виконавче провадження № 46468323 про стягнення із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 грошових коштів в сумі 46 632 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме постанови державного виконавця Придніпровського ВДВС Черкаського МУЮ від 15 квітня 2016 року (а.с. 8) виконавче провадження № 46468323 закінчено у зв'язку із фактичним повним виконанням рішення суду.

Звертаючись до суду з позовною заявою (а.с. 1-3), ОСОБА_6 в обгрунтування вимог позовної заяви зазначила, що нею 10 лютого 2015 року подано виконавчий лист до Придніпровського ВДВС Черкаського МУЮ про стягнення з відповідача боргу в зв'язку з несплатою його в добровільному порядку. Вказала, що невиконання рішення суду є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Крім того, зазначила, що рішення суду виконано в повному обсязі 15 квітня 2016 року, що підтверджується вже зазначеною постановою Придніпровського ВДВС Черкаського МУЮ від 15 квітня 2016 року.

Враховуючи вищевикладене, вважала, що вона на підставі ст. 536, ч. 1 ст. 1048 ЦК України має право на стягнення на її користь з відповідача процентів в період з 11 лютого 2015 року по 11 лютого 2016 року в сумі 12 246,03 грн., так як ОСОБА_7 прострочив виконання свого зобов'язання щодо сплати коштів на її користь і має відповідати за своїми зобов'язаннями перед позивачкою.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, районний суд мотивував своє рішення (а.с. 52) тим, що у позивача відсутні правові підстави для заявлення таких вимог, оскільки ні самим рішенням суду, ні діючим законодавством України не передбачена сплата процентів на рівні облікової ставки НБУ за несвоєчасне виконання рішення суду про сплату компенсації за частку в спільному майні подружжя.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою (а.с. 54) ОСОБА_6 в обгрунтування її вимог зазначила, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, неправильно визначився з природою спірних правовідносин та помилково не застосував для їх вирішення норми ст.ст. 509, 598, 625, 1048 ЦК України, що надають право позивачеві на стягнення процентів за прострочення виконання боржником зобов'язання.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення районного суду, обгрунтованість доводів апеляційної скарги, пояснень, наданих сторонами, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вимогам чинного законодавства, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Так, статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви (а.с. 1-3), ОСОБА_6 розрахувала суму процентів саме на рівні облікової ставки Національного банку України.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що норми ст. 1048 ЦК України, які встановлюють проценти за договором позики, не можуть бути застосовані у даній справі, оскільки правовідносини між сторонами по справі щодо сплати компенсації за частку у спільному майні подружжя виникли не з договору позики, а з рішення суду.

Крім того, як вбачається з тексту самого рішення суду від 08 квітня 2013 року (а.с. 6-7), ним не передбачено сплату процентів на рівні облікової ставки НБУ за несвоєчасне його виконання. Не встановлено такого обов'язку також і діючим законодавством.

Щодо доводів ОСОБА_6 про застосування до даного спору положень ст. 625 ЦУ України, то колегія суддів виходить із наступного.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, спір виник у зв'язку з тривалим, на думку позивача, невиконанням рішення суду.

Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження».

Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

А тому, на думку колегії суддів, районним судом правильно встановлено, що правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_6 відсутні і висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову є законним та ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Крім того, дана правова позиція висловлена ВСУ під час розгляду справи № 6-2759цс15 від 20 січня 2016 року.

Правова позиція вказує, що відповідно до статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно застосовано норми матеріального права та ухвалено рішення з додержанням положень чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення процентів залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :