Справа №461/3071/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2017 року Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого - судді Стрельбицького В.В.,

за участю секретаря Кахнич С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівського національного університету імені Івана Франка про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку,

в с т а н о в и в:

позивач звернувся до суду з позовом до Львівського національного університету імені Івана Франка, в якому після уточнення позовних вимог просить: визнати незаконним та скасувати наказ Львівського національно університету імені Івана Франка №902 від 17.03.2017 року «Про припинення трудового строкового договору»; визнати незаконним та скасувати наказ Львівського національного університету імені Івана Франка №1015 від 27.03.2017 року «Про припинення трудового строкового договору»; поновити ОСОБА_1, з 31.03.2017 року, на посаді старшого лаборанта Інституту франкознавства Львівського національного університету імені Івана Франка; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.04.2017 року по день винесення рішення.

В обґрунтування позову покликається на те, що з 17.09.1992 року, працював у ЛНУ ім. І.Франка на посаді завідувача лабораторії франкознавчих досліджень кафедри української літератури імені академіка Михайла Возняка за безстроковим трудовим договором. Наказом ректора №1015 від 27.03.2017 року, його було звільнено з посади старшого лаборанта Інституту франкознавства, у зв'язку із закінченням строку дії трудового договору. Таке звільнення вважає незаконним та безпідставним, таким, що відбулось з грубим порушення норм трудового законодавства, оскільки укладення з роботодавцем саме строкового трудового договору не відповідало його внутрішній волі та інтересам, а заяви щодо продовження строкових трудових відносин, були подані ним вимушено, у зв'язку з погрозами університету.

Позивач та його представник в судовому засіданні, кожен окремо, позов підтримали, з підстав наведених у ньому. Позивач додатково пояснив - вважає, що при укладенні договору його ввели в оману. Просять позов задоволити.

Представники відповідача в судовому засіданні, кожен окремо, позов заперечили, з мотивів, викладених у письмових запереченнях. Просять відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступного.

На підставі ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Згідно ч.2 ст.2 КзПП України, працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до ч.1 ст.21 КзПП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 23 КЗпП України встановлено, що трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Згідно положень п.2 ст.36 КзПП України, підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Судом встановлено, що наказом ректора ЛНУ ім. І.Франка №902 від 17.03.2017 року, позивача було звільнено з посади старшого лаборанта Інституту франкознавства, у зв'язку із закінченням строку дії трудового договору (п.2 ст36 КзПП) /а.с.34/.

Підставою винесення даного наказу була заява позивача від 06.04.2016 року, згідно якої ОСОБА_1, просить вважати його працюючим на посаді старшого лаборанта Інституту франкознавства з 01.04.2016 року по 31.03.2017 року /а.с.3/.

ОСОБА_1, працював у ЛНУ ім. І.Франка з 1992 року на посаді завідувача лабораторії франкознавчих досліджень кафедри української літератури імені академіка Михайла Возняка за безстроковим трудовим договором.

На підставі заяви позивача від 31.03.2010 року /а.с.36/, наказом ректора ЛНУ ім. І.Франка №1331 від 20.05.2010 року, ОСОБА_1 - завідувача лабораторії франкознавчих досліджень кафедри української літератури імені академіка Михайла Возняка, у зв'язку зі зміною штатного розпису навчально-допоміжного персоналу філологічного факультету, було переведено з 01.04.2010 року по 31.03.2011 рік на посаду старшого лаборанта Інституту франкознавства філологічного факультету /а.с.4/.

Згідно наказу ректора ЛНУ ім. І.Франка №987 від 04.04.2011 року, з позивачем було укладеного строковий трудовий договір, відповідно до умов якого, ОСОБА_1, перебував на посаді старшого лаборанта Інституту франкознавства філологічного факультету з 01.04.2011 року по 31.03.2012 року /а.с.37/. Підставою винесення даного наказу була письмова заява позивача від березня 2011 року /а.с.38/.

Як видно з матеріалів справи, такі строкові договори з позивачем, на підставі його письмових заяв /а.с.38, 40, 42, 44, 46, 3/, були переукладені декілька разів, а саме: з 01.04.2011 року по 31.03.2012 рік - наказ ректора №987 від 04.04.2011 року /а.с.37/; з 01.04.2012 року по 31.03.2013 року - наказ ректора №991 від 18.04.2012 року /а.с.39/; з 01.04.2013 року по 31.03.2014 року - наказ ректора №1280 від 17.04.2013 року /а.с.41/; з 01.04.2014 року по 31.03.2015 року - наказ ректора №669 від 14.03.2014 року /а.с.43/; з 01.04.2015 року по 31.03.2016 року - наказ ректора №1104 від 16.04.2015 року /а.с.45/ та з 01.04.2016 року по 31.03.2017 року - наказ ректора №1272 від 18.04.2016 року /а.с.47/.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 показав, що є деканом філологічного факультету ЛНУ ім. І.Франка. При укладенні договору з позивачем, були дотримані всі законні процедури. Позивача ніхто в оману не вводив. На протязі часу трудової діяльності на ОСОБА_1 ніхто не тиснув. Строк дії договору закінчувався, однак позивач не подав заяви про продовження строку дії цього договору.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 показав, що з 2004 року є заступником декана філологічного факультету ЛНУ ім. І.Франка. З 2015 року - директор Інституту франкознавства. На ОСОБА_1, щодо його трудової діяльності, жодного тиску не чинилось. Йому не відомо жодного факту з цього приводу.

Згідно п.7, 8, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року, згідно зі ст.24 КЗпП, укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи відома власника або уповноваженого ним органу.

При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад,повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв'язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

Трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку.

Зі змісту кожної з вищевказаних та досліджених судом заяв вбачається, що позивач просить укласти з ним строковий трудовий договір та вважати його працюючим на посаді старшого лаборанта Інституту франкознавства на конкретний строк, зазначаючи при цьому останній день такого строку.

Вказані обставини, свідчать про добровільність дій позивача, оскільки саме за його особистими заявами було винесені зазначені вище накази. Будь-яких доказів, з приводу чинення на тиску щодо подачі таких заяв роботодавцю, ОСОБА_1 суду не подав. Більше того, в ході розгляду справи відповідач пропонував позивачу повернутись на роботу, шляхом укладення відповідної мирової угоди, однак ОСОБА_1 цю пропозицію було відхилено.

Крім того, судом не здобуто доказів щодо введення ОСОБА_1 в оману при укладенні таких договорів та не встановлено жодних обставин, які б давали суду можливість вважати, що дії ОСОБА_1 не відповідали його внутрішній волі, а відтак позивачем в ході розгляду справи не доведено фактів тиску на нього, з приводу укладення строкових договорів.

Суд бере до уваги покази, допитаних в судовому засіданні свідків, оскільки такі узгоджуються між собою, іншими матеріалами справи та містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.39-1 КзПП України, якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк.

Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Суд вважає, що сам факт переукладення з відповідачем трудового договору та продовження його дії на визначений ОСОБА_1 строк, не дає підстав вважати, що такий продовжено не невизначений строк, оскільки, як вже зазначав суд, позивач у своїх заявах самостійно вказує строк дії таких договорів. Крім того, із вказаних заяв не вбачається бажання позивача на укладення з роботодавцем безстрокового договору, що свідчить тільки про строковий характер трудових відносин між ОСОБА_1 та ЛНУ ім. І.Франка. Суд також зазначає, що позивачу було відомо про момент закінчення строку дії трудового договору, однак останній заяви про продовження дії такого трудового договору не подав, що стало підставою для винесення наказу про звільнення ОСОБА_1 із займаної ним посади та припинення трудових відносин з позивачем.

Суд звертає увагу позивача, що наказ ректора ЛНУ ім. І.Франка №1015 від 27.03.2017 року «Про внесення змін до наказу ректора ЛНУ ім. І.Франка №902 від 17.03.2017 року» не несе жодних правових наслідків для позивача, оскільки змінює лише назву структурної одиниці ЛНУ ім. І. Франка, де працював ОСОБА_1, відтак основним правозмінюючим документом для позивача є наказ ректора ЛНУ ім. І.Франка №902 від 17.03.2017 року, хоча такі накази є взаємопов'язаними.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження в ході розгляд справи, оскільки не підкріплені належними засобами доказування, повністю спростовані показами свідків та іншими доказами по справі, а тому позовні вимоги є безпідставними, при цьому суд зазначає, що звільнення позивача відбулось з дотриманням положень чинного трудового законодавства, а заяви ОСОБА_1, про укладення строкового договору, були написані та подані ним роботодавцю добровільно, адже позивачем не доведено протилежного, тож позов задоволенню не підлягає.

Крім того, оскільки позовні вимоги про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, є похідними від вимог про поновлення позивача на роботі, то такі вимоги також задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд враховує, що позивач звільнений від сплати судового збору, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а оскільки позов задоволенню не підлягає, судові витрати по справі слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 3-11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 10-ти днів після його оголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Стрельбицький В.В.