АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4088/17 Справа № 183/3998/16 Головуючий у 1 й інстанції - Майна Г. Є. Доповідач - Красвітна Т.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2017 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.,

при секретарі Назаренко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Лила Інна Армоніківна, про усунення від права на спадкування, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2016 року позивачі звернулись до суду з даним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер їх дід - ОСОБА_6 Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з домоволодіння з присадибною ділянкою та земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Вони є спадкоємцями за заповітом зазначеного майна після смерті ОСОБА_6 У встановлений законом строк вони звернулися до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини та про видачу свідоцтв про право на спадщину. Нотаріусом їм було повідомлено, тому що окрім них, як спадкоємців за заповітом, право на обов'язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_6, має спадкоємець першої черги за законом - ОСОБА_4 ОСОБА_6 останні роки свого життя був у безпорадному стані і потребував сторонньої допомоги до самої смерті, яку надавали позивачі та їх батьки, відповідач зовсім не допомагав своєму батькові, не доглядав за ним, ухилявся від виконання обов`язків щодо надання допомоги батькові. Тому позивачі просили усунути від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, його сина ОСОБА_4

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, ставлять питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_6, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 10.12.2015 року (а.с. 12).

За життя, 19 листопада 2012 року, ОСОБА_6 склав заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Знаменівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, зареєстрований в реєстрі за №174, яким заповів належну йому земельну ділянку площею 4,030 га. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Знаменівської сільської ради, ОСОБА_3, а житловий будинок з господарськими будівлями та присадибною земельною ділянкою, розташовані в АДРЕСА_1, - ОСОБА_2 (а.с. 40).

14 грудня 2015 року позивачі звернулися до приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Лили І. А. з заявами про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_6 (а.с. 35, 43).

25 травня 2016 року відповідач ОСОБА_4 звернувся до приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Лили І.А. з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6, як такий, що має право на обов'язкову частку у спадщині (а.с. 45).

Листами від 10 червня 2016 року приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Лила І. А. №01-16/75 та №01-16/76 повідомила позивачів про те, що окрім них, спадкоємців за заповітом, претендує відповідач, як особа, що має право на обов»язкову частку (а.с. 14, 15).

Згідно змісту позовної заяви, позов про усунення від права на спадкування заявлено з підстав ч.ч. 5, 6 ст. 1224 ЦК України.

За змістом статей 202, 203 СК України повнолітні діти зобов'язані утримувати своїх батьків, які є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги, мають тяжкі хвороби, інвалідність або є безпомічними.

Частиною 5 ст. 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

У пункті 6 постанови пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснено, зокрема, що правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК стосується особи, яка зобов'язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України. Факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи. При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку на спадкування. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред'явлена особою, для якої таке усунення породжує пов'язані зі спадкуванням права та обов'язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК.

При розгляді даної справи місцевий суд обґрунтовано виходив з того, що для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов'язку щодо її надання. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з'ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно ч. 5 ст. 1224 ЦК має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, дійшовши правильного висновку про невстановлення фактів, що є підставами для усунення відповідача від права на спадкування, - місцевий суд ухвалив законне рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, яке підлягає залишенню без змін.

Встановлено, що спадкодавець ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, потребував постійного стороннього догляду, мав суттєві порушення функцій руху та, згідно довідки МСЕК №398151 від 16.03.2004 року, йому було безстроково встановлено першу групу інвалідності з 15.03.2004 року (а.с. 20).

Судом першої інстанції встановлено, що спадкодавець ОСОБА_6 перебував в безпорадному стані. Апеляційна скарга не містить доводів щодо непогодження із встановленням районним судом вказаного факту; суд апеляційної інстанції розглядає справу у відповідності до ст. 303 ЦПК України, у межах доводів апеляційної скарги.

Встановлено, що до 2012 року ОСОБА_6 самостійно проживав АДРЕСА_1. З 2012 року та по час смерті спадкодавець ОСОБА_6 постійно проживав в сім»ї свого молодшого сина ОСОБА_7 Позивачі та їхні батьки, зокрема молодший син спадкодавця ОСОБА_7, здійснювали щоденний побутовий догляд за ОСОБА_6 у належному обсязі, забезпечували вчасне звернення до лікарів та контроль за медичним обслуговуванням. Викладене визнається сторонами та стверджується поясненнями свідків ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, що були допитані судом першої інстанції.

Зокрема, згідно пояснень свідка ОСОБА_8, яка з 2009 року працює соціальним працівником Знаменівської сільської ради з 2009 року, з 2011 року вона здійснювала супровід ОСОБА_6, що входив до пільгової категорії; догляд за ним здійснювали позивачі та їх батьки, возили ОСОБА_6 до лікарні. ОСОБА_6 був завжди доглянутий, в чистому одязі, взутті, мав охайну зачіску. З 2012 року спадкодавець проживав у сім'ї свого сина - ОСОБА_7, де за ним здійснювався повний та належний догляд.

Враховуючи викладене, суд дійшов правильного висновку, що за життя спадкодавцю був забезпечений належний, повноцінний догляд позивачами та їхніми батьками, що свідчить про відсутність у спадкодавця потреби у допомозі саме відповідача. На спростування вказаного висновку місцевого суду апелянтами не представлені докази, що відповідають вимогам ст.ст. 58, 59 ЦПК України; клопотань про витребування таких доказів судом не заявлено, що стверджується журналом та звукозаписом судового засідання суду апеляційної інстанції.

Згідно пояснень свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, відповідач періодично спілкувався з батьком ОСОБА_6, підтримував з ним добрі стосунки, під час відвідувань батька привозив йому гостинці, іноді допомагав по господарству; з 2012 року ОСОБА_6 мешкав в сім»ї його молодшого сина ОСОБА_7, останній опікувався батьком.

Зважаючи на викладене, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про невстановлення факту наявності у ОСОБА_6 потреби у допомозі відповідача, за умови догляду спадкодавця позивачами і їхніми батьками; а також недоведеність факту того, що ОСОБА_4 був обізнаний, що його батько, не зважаючи на догляд, наданий позивачами та їхніми батьками, все одно потребував саме його допомоги, і навмисно ухилявся від надання спадкодавцеві допомоги.

Колегія звертає увагу, що, згідно представлених суду письмових доказів, відповідач є пенсіонером за віком з 2014 року, отримує пенсію; згідно пояснень свідків ОСОБА_15, ОСОБА_17, ОСОБА_13, ОСОБА_11, відповідач періодично має додатковий дохід. Отже, висновок місцевого суду про недоведеність наявності у відповідача можливості надавати матеріальну допомогу батькові є необґрунтованим, що, однак, не спростовує правильність висновку про відсутність підстав для усунення відповідача від права на спадкування. Тому, оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крімвипадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено у відповідності з вимогами матеріального та процесуального закону, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий

Судді