У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Кременецького районного центру зайнятості Тернопільської області до ОСОБА_3 про стягнення коштів за касаційною скаргою Кременецького районного центру зайнятості Тернопільської області на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 14 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 23 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2016 року Кременецький районний центр зайнятості Тернопільської області звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 14 грудня 2009 року ОСОБА_3 звернувся до центру зайнятості із заявою як безробітний, в якій зазначив, що не зареєстрований як фізична особа-підприємець. Наказом центру зайнятості від 14 грудня 2009 року відповідачу надано статус безробітного та розпочато виплату допомоги по безробіттю. 1 липня 2010 року актом розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення встановлено, що ОСОБА_3 зареєстрований у центрі зайнятості та перебував на обліку з грудня 2009 року, як незайнята особа, але згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців він на цей час був зареєстрований як фізична особа-підприємець. У цьому акті відповідач вказав про відмову у поверненні сплачених йому коштів, оскільки невчасне припинення його підприємницької діяльності відбулось не з його вини. Відповідно до довідки центру зайнятості від 26 жовтня 2016 року ОСОБА_3 за період з 14 грудня 2009 року по 30 червень 2010 року виплачено допомогу по безробіттю у розмірі 3 120 грн 34 коп.

Вважав, що відповідач безпідставно отримав допомогу по безробіттю за вищевказаний період, оскільки при реєстрації у центрі зайнятості надав неправдиві дані, а саме був зареєстрований як фізична особа-підприємець, що унеможливлювало отримання допомоги по безробіттю.

З урахуванням наведеного Кременецький районний центр зайнятості Тернопільської області просив суд стягнути з ОСОБА_3 незаконно отриману допомогу по безробіттю у розмірі 3 120 грн 34 коп.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 14 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 23 березня 2017 року, у задоволенні позову Кременецького районного центру зайнятості Тернопільської області відмовлено.

У касаційній скарзіКременецький районний центр зайнятості Тернопільської області, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову Кременецького районного центру зайнятості Тернопільської області, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що підприємницька діяльність відповідача припинена постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 4 вересня 2008 року. Вказане судове рішення невчасно було направлено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Таким чином, хоча ОСОБА_3 і був зареєстрований як фізична особа-підприємець на час надання статусу безробітного та виплати відповідної допомоги, проте фактично підприємницькою діяльністю він не займався з вересня 2008 року.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 14 грудня 2009 року ОСОБА_3 звернувся до центру зайнятості із заявою як безробітний, в якій зазначив, що не зареєстрований як фізична особа-підприємець.

Наказом центру зайнятості від 14 грудня 2009 року ОСОБА_3 надано статус безробітного та розпочато виплату допомоги по безробіттю.

1 липня 2010 року актом розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення встановлено, що ОСОБА_3 зареєстрований у центрі зайнятості та перебував на обліку з грудня 2009 року, як незайнята особа, але згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців він на вказаний вище період був зареєстрований як фізична особа-підприємець. У цьому акті ОСОБА_3 вказав про відмову у поверненні сплачених йому коштів, оскільки невчасне припинення його підприємницької діяльності відбулось не з його вини.

Відповідно до довідки центру зайнятості від 26 жовтня 2016 року ОСОБА_3 за період з 14 грудня 2009 року по 30 червень 2010 року виплачено допомогу по безробіттю у розмірі 3 120 грн 34 коп.

Згідно з п. б ч. 3 ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення», чинного на момент виникнення спірних правовідносин, в Україні до зайнятого населення належать громадяни, що проживають на території держави на законних підставах громадяни, які самостійно забезпечують себе роботою, включаючи підприємців, осіб, зайнятих індивідуальною трудовою діяльністю.

У чч. 1, 3 ст. 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця проводиться у разі постановлення судового рішення про припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця.

Фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця.

Судом установлено, що 4 вересня 2008 року постановою Тернопільського окружного адміністративного суду припинена діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 Проте лише 27 січня 2011 року до Єдиного державного реєстру внесено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності відповідача як фізичної особи-підприємця. Отже, ОСОБА_3 на момент звернення з заявою від 14 грудня 2009 року до центру зайнятості був зареєстрований як підприємець, тобто подав неправдиві відомості вказавши про надання йому статусу безробітного. При цьому він і не вказав про наведене вище судове рішення.

Згідно зч. 3 ст. 44 Закону України «Про зайнятість населення» відповідальність за достовірність поданих до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, даних та документів, на підставі яких приймається рішення щодо реєстрації безробітного та призначення матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, покладається на зареєстрованого безробітного.

Таким чином, суди у порушення вищевказаних положень закону та вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином не встановили, не перевірили, чи вчинив відповідач будь-які дії на момент звернення до центру зайнятості щодо припинення підприємницької діяльності, не дослідили, чи ніс саме ОСОБА_3 відповідальність за надання достовірних даних при зверненні до позивача з заявою про реєстрацію його як безробітного, а у разі надання відповідачем недостовірних даних щодо свого статусу, чи не наявне у позивача право на стягнення коштів виплачених відповідачу, зареєстрованому як безробітний.

При цьому суди не дали оцінки тому, хто саме мав виконати судове рішення, чи не повинен був відповідач, прав та обов'язків якого стосується судове рішення про припинення підприємницької діяльності, вчинити дії по доведенню його до відповідних реєстраційних органів.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, щов силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Кременецького районного центру зайнятості Тернопільської області задовольнити частково.

Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 14 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 23 березня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик