Номер провадження: 22-ц/785/6438/17
Номер справи місцевого суду: 509/4552/14-ц
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д. М.
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.11.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

при секретарі Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 червня 2017 року,

встановила:

У жовтні 2014 року АТ «Дельта Банк», до якого згідно договору купівлі-продажу прав вимоги від 20.05.2013 року, укладеного між ним та ВАТ «Кредитпромбанк» перейшло право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами до боржників, звернулося до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до кредитного договору №28.3/1163-КЕК-08 від 30.07.2008 року, укладеного між та ВАТ «Кредитпромбанк» та відповідачкою ОСОБА_3, остання отримала від банку кредит у розмірі 10000 дол. США на строк з 30.07.2008 року до повного повернення кредиту під 27% річних.

Належне виконання умов договору було забезпечено договором поруки №28.3/1163-КЕК-08П, відповідно до якого ОСОБА_4 прийняла на себе зобов'язання солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання кредитних зобов'язань ОСОБА_3 за вказаним кредитним договором.

Позивачами у повному обсязі були виконані умови кредитного договору. Проте, відповідачкою ОСОБА_3, в порушення кредитних договірних умов, не сплачувались відповідні грошові кошти, передбачені договором у зв'язку з чим, станом на 12.09.2014 року, за нею утворилась заборгованість на загальну суму 121854,96 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту - 112411,11 грн., заборгованості по відсоткам - 9443,85 грн., яку позивачі просили суд стягнути з відповідачок в солідарному порядку на свою користь зі стягненням з відповідачок судового збору в сумі 1218,55 грн.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 червня 2017 року в задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ПАТ «Дельта Банк».

В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

ПАТ «Дельта Банк» в судове засідання не з'явилося. Про час та місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлялося належним чином.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 20.05.2013 року між ВАТ «Кредипромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі - продажу прав вимог за кредитами, у тому числі щодо зобов'язання, яке виникло на підставі кредитного договору №28.3/1163-КЕК-08 від 20.07.2008 року, укладеного між ВАТ «Кредитпромбанк» та відповідачкою ОСОБА_3, за умовами якого ВАТ «Кредипромбанк» надав ОСОБА_3 кредит в сумі 10000 дол. США з розрахунку 27% річних на строк з 30.07.2008 року до повного його виконання.

ОСОБА_3 зобов'язалась повернути отриманий кредит, сплачувати нараховані відсотки та комісію у встановлені строки в порядку та на умовах, встановлених договором. Виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором забезпечується порукою відповідно до укладеного між ВАТ «Кредипромбанк» та ОСОБА_4 договору поруки від 30.07.2008 року за №28.3/1163-КЕК-08П.

Відповідачкою ОСОБА_3 не виконані умови п. 4.3. договору, в частині обов'язку з повернення суми кредиту та відсотків за користування кредитом у встановлені договором строки, що призвело до нарахування банком штрафних санкцій та утворенню значної за розміром заборгованості відповідачів перед позивачем.

Відповідно до п. 4.3 кредитного договору, банк встановив вносити щомісячно ануїтетні платежі, у розмірі 540 доларів США, починаючи з 26.08.2008 року по 25.06.2010 року та 671,84 долара США - 26.07.2010 року.

Однак, ОСОБА_3 умови кредитного договору не виконує, у зв'язку з чим, станом на 12.09.2014 року за нею утворилась заборгованість на загальну суму 121854,96 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту - 112411,11 грн., заборгованості по відсоткам - 9443,85 грн.

Проте, з наданого банком розрахунку неможливо встановити тривалість періоду заборгованості відповідачки ОСОБА_3, в тому числі простроченої заборгованості як за тілом кредиту, так і за відсотками.

Крім того, суду не надано на підтвердження розрахунку будь-яких виписок з рахунку відповідачки ОСОБА_3 на підтвердження чи спростування останньою погашення заборгованості у той чи інший період.

Представником відповідачів було подано суду заяву про застосування строків позовної давності до вимог позивачів ПАТ «Дельта Банк».

Судом також встановлено, що з 26.07.2010 року терміни дії кредитного договору №28.3/1163-КЕК-08 від 30.07.2008 року та договору поруки №28.3/1163-КЕК-08П від 30.07.2008 року - закінчились.

20.05.2013 року позивачем ПАТ «Дельта Банк» було придбано у ВАТ «Кредитпромбанк» права вимоги по даному кредиту, про що укладено договір купівлі-продажу прав вимоги.

Первісному кредитору ВАТ «Кредитпромбанк» було відомо про наявність простроченої заборгованості відповідачки ОСОБА_3, а позивачам стало відомо про вказане - після підписання Договору купівлі-продажу прав вимоги.

Відповідно до ст. 262 ЦК України - заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони встановили як строк дії договору - до повного погашення позичальником заборгованості за кредитами та процентами за користування ними (п.9.1 кредитного договору), кінцевий строк повернення кредиту - до 26.07.2010 р. (п.п. 4.4 договору), так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів - щомісяця до 26 числа включно кожного календарного місяця для основної заборгованості (п. 4.3 кредитного договору).

Так, згідно з умовами кредитного договору (пп.п. 4.3), позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити пеню за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним.

Отже, оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а тому, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, враховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватися позичальником частинами до 26 числа кожного місяця, а процентів - кожного 26 числа (включно) кожного календарного місяця, наступного за звітним, у рахунок якого вносяться кошти, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Згідно ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України - порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. у разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Згідно із ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах - є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України (постанова Судової палати Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі №6-223цс16) за своїм змістом частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є нормою, що встановлює особливий порядок врегулювання вимог кредитодавця у разі неналежного виконання умов договору споживчого кредиту, що відрізняється від задоволення вимог кредитора за договором банківського кредиту, на який положення законодавства про захист прав споживачів не поширюються. Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб та чи використано цей кредит на зазначені потреби. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів. При застосуванні частини четвертої статті 559 ЦК України слід ураховувати, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків. Отже, виходячи з положень частини четвертої статті 559 ЦК України, вимога до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинна бути пред'явлена у судовому порядку в межах строку дії договору поруки, або протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Згідно правової позиції Верховного Суду України (постанова Судової палати Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16) за змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Боржник (а відтак і поручитель) узяла на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 6 листопада 2032 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів. Отже, сторони встановили не лише строк дії договору, а й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Отже, саме з часу прострочення несплаченої заборгованості відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обчислення встановленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя щодо окремих зобов'язань за кредитом. Тобто банк мав протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання (виникнення простроченої заборгованості за кредитним договором з 21 січня 2015 року) пред'явити вимоги до поручителя. У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через 6 місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. У справі, яка переглядається, суди не врахували, що кредитним договором передбачено виконання грошових зобов'язань шляхом здійснення щомісячних платежів (згідно з графіком), а за договором поруки відповідальність поручителя настає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором. Крім того, суди не з'ясували, чи пред'явив банк вимогу до поручителя в межах 6 місяців за кожним щомісячним платежем, та чи припинилась порука за окремими платежами. Висновки суду про те, що кредитор реалізував своє право, передбачене статтею 1050 ЦК України, і змінив строк виконання основного зобов'язання, надіславши 17 серпня 2015 року вимогу про дострокове повернення кредиту, не ґрунтується на матеріалах справи.

В даному випадку, боржник (а відтак і поручитель) взяла на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів, останній день сплати тіла кредиту та процентів було 26.07.2010 р.

Отже, сторони встановили строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України, строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Тобто, банк мав протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, виникнення простроченої заборгованості за кредитним договором з 26.07.2010 р., пред'явити вимоги до поручителя та протягом трьох років безпосередньо до самого кредитора.

Оскільки відповідно до ст. 554 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України - строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно із умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Пред'явивши позов до суду, який було подано 08.10.2014 р., ПАТ «Дельта Банк» пропустив строки звернення до суду з вимогами до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 28.3/1163-КЕК-08 від 30.07.2008 р. та договором поруки № 28.3/1163-КЕК-08П від 30.07.2008 р., так як перебіг позовної давності, згідно вищевказаної норми Закону - розпочався з 26.07.2010 р. та закінчився для вимог до позичальниці ОСОБА_3 - 26.07.2013 р., а для вимог до поручителя ОСОБА_4 - 26.01.2011 р.

Обґрунтованих заперечень щодо встановлених обставин ПАТ «Дельта Банк» до апеляційного суду не надано та в апеляційній скарзі не зазначені.

Враховуючи встановлене, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови ПАТ «Дельта Банк» у задоволенні позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. 213-214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Наявність чи відсутність наведених обставин та можливість встановлення відповідних фактів суд вирішує відповідно до положень ст. ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, за якими сторони при вирішенні справи зобов'язані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 п. 1 ст. 307 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» відхилити.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

О.С.Комлева

Ю.І.Кравець