Справа № 489/4916/17
Провадження №2/489/2402/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
20 листопада 2017 року м. Миколаїв
Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:
головуючого судді Румянцевої Н.О.,
секретаря Настенко С.В.,
за участю: позивача ОСОБА_1
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації місця проживання,
Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання їх такими, що втратили право користування квартирою №51 будинку №68-А по вулиці Космонавтів у м. Миколаєві, та зняття їх з реєстрації місця проживання, оскільки останні з 2012 року не проживають у квартирі, не сплачують за комунальні послуги, їхнє майно в квартирі відсутнє, що є перешкодою в розпорядженні своїм майном.
Позивач у судовому засідання підтримав позовні вимоги, зазначив що його колишня дружина майже пять років тому зібрала речі та пішла від нього разом із сином. С того часу в квартирі ні вона ні син не мешкають, але залишаються зареєстрованими, що позбавляє його можливості вільно розпорядитись належним йому майном.
Відповідачі у судове засідання не зявились, про причини неявки суду невідомо.
Судом ухвалено провести заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, суд дійшов до наступного.
ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.10.2000 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Миколаївської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 та зареєстрованого в реєстрі за №1-1435.
Позивач є власником особового рахунку по квартирі, що підтверджено довідкою форми №3 від 28.09.2017року.
Актом від 09.10.2017 року, засвідченим двома свідками, завіреним директором та паспортистом КЖЕП «Зоря», підтверджений факт не проживання відповідачів у квартирі з 2012 року.
Згідно із ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 391 Цивільного кодексу України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні та розпорядженні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
У відповідності з ч. 1 ст. 383 цього Кодексу та ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
За змістом ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Аналогічні положення передбачені ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР.
Частиною 2 статті 64 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що до членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Відповідно до ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік.
Приймаючи до уваги, що ОСОБА_3 є сином позивача та відповідно є членом його сімї та, враховуючи його відсутність без поважних причин понад пять років, що підтверджується актом про не проживання, то позов в частині вимог про визнання його таким, що втратив право користування квартирою з підстав визначених статтею 405 ЦК України, підлягає задоволенню.
ОСОБА_2 є колишньою його дружиною, з якою припинені сімейні відносини та вона не є членом сімї у розумінні ст. 64 ЖК Української РСР. Вона зареєстрована у спірній квартирі але не проживає в ній впродовж останніх пяти років, що підтверджується поясненнями позивача та актом про не проживання. За такого вона підлягає визнанню такою що втратила право користування житловим приміщенням з підстав визначених статтями 383, 391 ЦК України.
У Постанові №10 Верховного Суду України від 16.01.2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстрації обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156, ЖК України; ст. 405 ЦК України).
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Положеннями ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення
права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Оскільки зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі рішення суду, вимоги про зняття з реєстраційного обліку є похідними від вимог про позбавлення права користування житловим приміщенням, а тому позов в частині вимог про зняття з реєстраційного обліку відповідачів не підлягає задоволенню.
Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню.
Згідно із 88 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до задоволених позовних вимог, а тому з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп., з кожного по 320 грн. 00 коп.
На підставі ст. ст. 150, 156 Житлового кодексу Української РСР та ст. ст. 383, 391, 405 Цивільного кодексу України, керуючись ст. ст. 10, 60, 88, 209, 212-215, 226 Цивільного процесуального кодексу України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації місця проживання задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп., з кожного по 320 грн. 00 коп. (триста двадцять гривень 00 копійок).
Заява про перегляд заочного рішення подається протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ленінського районного

суду міста Миколаєва