Ухвала

іменем україни

10 липня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Фаловської І.М., Кафідової О.В., Умнової О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа-підприємець ОСОБА_7, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Насобіна Ганна Олександрівна, про визнання недійсним договору дарування квартири, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 17 грудня 2014 року між ним та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого позивач передав належну йому частку у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім «Камілла» (далі - ТОВ Торговий дім «Камілла») у розмірі 40 % відповідачу, а останній зобов'язався прийняти її у власність та сплатити 8 000 000 грн. протягом 60 днів з моменту підписання цього договору. Проте, ОСОБА_6 не виконав взяті на себе зобов'язання за вказаним договором. 05 травня 2015 року між позивачем та суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 (далі - СПД-ФОП ОСОБА_7.) був укладений договір про відступлення права вимоги за вказаним вище договором купівлі-продажу. ОСОБА_6, з метою уникнення від виконання своїх зобов'язань за вказаним договором купівлі-продажу, уклав 12 лютого 2015 з ОСОБА_5 договір дарування квартири АДРЕСА_1.

Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 17 грудня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ Торговий дім «Камілла», відповідно до умов якого позивач передав належну йому частку у статутному капіталі товариства у розмірі 40 % відповідачу, а останній зобов'язався прийняти її у власність та сплатити 8 000 000 грн. за вказану частку протягом 60 днів з моменту підписання цього договору.

05 травня 2015 року між ОСОБА_4 та СПД-ФОП ОСОБА_7 укладено договір про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ Торговий дім «Камілла», відповідно до умов якого ОСОБА_4 передав СПД-ФОП ОСОБА_7 належне йому право вимоги щодо отримання грошових коштів у розмірі 8 000 000 грн. за відчужену частку в статутному капіталі ТОВ Торговий дім «Камілла».

Таким чином, СПД-ФОП ОСОБА_7 набув право вимоги до відповідача за договором купівлі-продажу від 17 грудня 2014 року.

12 лютого 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до ст. 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, дійшов вірного висновку, що зі змісту вказаних вище правочинів не вбачається будь-якої умови щодо можливого набуття позивачем прав на майно, що є предметом договору дарування квартири, та відсутні правові підстави вважати, що від цього залежить подальша можливість законної реалізації позивачем його прав.

Судом першої інстанції, повно і всебічно з'ясовано обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, надані сторонами докази, які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд перевірив законність і обґрунтованість встановлених місцевим судом обставин, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

О.В.Кафідова

О.В.Умнова