АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4404/17 Справа № 183/10/16 Головуючий у 1 й інстанції - Парфьонов Д. О. Доповідач - Демченко Е.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи - Служба у справах дітей Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про позбавлення батьківства, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, мотивуючи тим, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, від якого мають двох малолітніх дітей, сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Зазначала, що спільне життя не склалося та 13 листопада 2012 року шлюбні відносини були фактично припинені, а 10 червня 2014 року рішенням суду шлюб розірвано, втім з 13 листопада 2012 року вона з дітьми проживає окремо від ОСОБА_3 в м.Львів, підставою для переїзду стали систематична агресивна поведінка ОСОБА_3 щодо неї та дітей.

05 лютого 2013 року вона з дітьми зареєструвалися у АДРЕСА_1.

Вказувала, що усі матеріальні витрати на утримання двох дітей здійснювала сама, а ОСОБА_3 злісно ухилявся від надання будь-якої допомоги дітям, через що, вона вимушена була звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів, втім протягом трьох років ОСОБА_3 не надавав на дітей матеріальної допомоги, не цікавився їх життям, не опікувався ними, не надавав ніякої допомоги на їх існування і, відповідно, не сплачував аліменти, у зв'язку з чим вона вимушена була подати заяву до державної виконавчої служби, станом на 01 жовтня 2015 року заборгованість ОСОБА_3 по аліментах складала 37.818 грн.44 коп.

ОСОБА_3 не надавав дозволу на виготовлення проїзних документів для дітей та їх виїзду за кордон у зв'язку з поганим станом здоров'я та не надав дозволу на виїзд дітей закордон для розвитком їх творчих здібностей, що змусило її звертатися з відповідними позовами до суду, які були задоволені.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 своєю агресивною поведінкою в сім'ї негативно впливав на виховання дітей та стан здоров'я, жорстоко поводився з нею та дітьми, був агресивним, неодноразово бив її та сина, систематично влаштовував скандали вночі, під час яких виганяв її та дітей на вулицю, викидав речі, внаслідок чого діти почали боятися батька й отримали значну психологічну травму, а тому просила суд ухвалити рішення, яким позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та малолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2017 року відмовлено у задоволені позову ОСОБА_2

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення та ухвалення нового рішення, яким задовольнити її позов у повному обсязі, зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1)чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2)чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3)які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4)яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 червня 2004 року по 10 червня 2014 року.

Від шлюбу мають двох малолітніх дітей, сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 10 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 17 жовтня 2014 року, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано (т.1 а.с.10,11).

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 28 листопада 2013 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітніх дітей у розмірі по 800 грн. на кожну дитину, щомісячно, до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 28 серпня 2013 року (т.1 а.с.14).

На виконання вказаного рішення суду, 30 січня 2014 року видано виконавчий лист (т.1 а.с.17).

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 07 грудня 2015 року заочне рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 28 листопада 2013 року в частині розміру аліментів, які підлягають стягненню з ОСОБА_3, змінено, та присуджено до стягнення аліменти у розмірі по 600 грн. на кожну дитину щомісячно до досягнення ними повноліття.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 01 грудня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод щодо участі у вихованні та спілкуванні з дітьми батька, який проживає окремо, відмовлено (т.1 а.с.22-23).

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 19 травня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 01 грудня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Встановлено спосіб участі ОСОБА_3 у вихованні дітей шляхом побачення з дітьми в першу неділю кожного місяця з 15 години до 18 години за попереднім узгодженням з матір'ю та за її участі, зобов'язано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_3 у зустрічах з дітьми у визначений судом час (т.1 а.с.78).

Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2015 року рішення апеляційного суду Львівської області від 19 травня 2015 року в частині визначення способу участі позивача у спілкуванні та вихованні дітей змінено та виключено з мотивувальної та резолютивної частини рішення суду висновок про необхідність попередньо узгоджувати з матір`ю ОСОБА_2 місця проведення зустрічей з дітьми та за її участі (т.1 а.с.59-62).

Рішеннями судів у справі за позовом ОСОБА_3 встановлено, що в листопаді 2012 року відповідач ОСОБА_2 на ґрунті сімейних конфліктів разом з дітьми переїхали з місця проживання з м.Новомосковську Дніпропетровської області у м.Львів та спільно проживають у матері відповідача.

З моменту вказаного переїзду ОСОБА_2 чинить ОСОБА_3 перешкоди у вихованні їх спільних дітей та не надає можливості у спілкуванні з ними.

Судами встановлено неодноразове звернення ОСОБА_3 до правоохоронних органів щодо чинення йому перешкод щодо зустрічей і спілкування з дітьми та його участі у їх вихованні.

Рішенням Новомосковського суду Дніпропетровської області від 17 липня 2015 року надано дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди батька - ОСОБА_3 у супроводі матері ОСОБА_2 та без супроводу матері у супроводі керівника громадської організації «Народний дитячо-юнацький хореографічний ансамбль народного танцю «Полуничка» - ОСОБА_7 в наступні країни та періоди: 16 серпня 2015 року - 30 серпня 2015 року - Польща; 18 вересня 2015 року - 27 вересня 2015 року - Греція, Італія; 03 жовтня 2015 року - 30 жовтня 2015 року - Чехія, Франція; 02 грудня 2015 року - 28 грудня 2015 року - Словаччина; 19 березня 2016 року - 03 квітня 2016 року - Чехія; 01 травня 2016 року - 16 травня 2016 року - Греція; 10 червня 2016 року - 28 червня 2016 року - Болгарія; 05 липня 2016 року - 20 липня 2016 року - Хорватія (т.1 а.с.79-81).

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2015 року рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2015 року - в частині відмови в задоволенні позовних вимог про надання дозволу на виготовлення проїзного документу для виїзду дитини за кордон - скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги щодо надання дозволу на виготовлення проїзного документу для виїзду дитини за кордон - задоволено. Надано дозвіл ОСОБА_2 на виготовлення дитячих проїзних документів (паспортів) для тимчасового виїзду за межі України дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди (заяви) відповідача - ОСОБА_3 (т.1 а.с.82-85).

Згідно із рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно до рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Позивач ОСОБА_2 разом із малолітніми дітьми ОСОБА_4, ОСОБА_5 проживає АДРЕСА_2 (т.1 а.с.24).

Також матеріалами справи підтверджуються, що малолітні ОСОБА_4, ОСОБА_5 перебувають на обліку у гастроентеролога з захворюваннями жовчо-вивідних шляхів (т.1 а.с.48,49,50,51,70-73,74-77, т.2 а.с.172,173).

Перебування ОСОБА_4 у неврозоподібному стані станом на 03 жовтня 2015 року. Захворювання на невроз страху, порушення форми сну, заїкання (т.1 а.с.55).

Перебування ОСОБА_5 у неврозоподібному стані станом на 03 жовтня 2015 року. Захворювання на церебрастенічний синдром, син копальний стан, порушення постави (т.1 а.с.56).

Станом на 15 серпня 2016 року психологічний стан дітей - задовільний (т.2 а.с.143,144).

Також матеріали справи містять докази звернення 24 червня 2014 року, 30 березня 2015 року позивача до Новомосковського МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області з приводу неправомірних дій відповідача, звернення з приводу несплати відповідачем аліментів від 03 лютого 2015 року, на які надано відповідь про відсутність ознак кримінального правопорушення (т.1 а.с.25,33,34), постанову про відмову в порушенні кримінальної справи за заявою позивача про притягнення до відповідальності відповідача за погрози фізичною розправою та нецензурну лайку (т.1 а.с.35), протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.173-2 КУпАП, проведення профілактичних бесід з відповідачем співробітниками міліції з приводу недопущення протиправної поведінки від 26 жовтня 2015 року, 27 жовтня 2015 року, 28 жовтня 2015 року (т.1 а.с.38,39,40).

Згідно з висновком органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 09 листопада 2015 року №36-2918, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно його малолітніх дітей ОСОБА_4, ОСОБА_5

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги необґрунтовані та недоведені, ОСОБА_3 має намір приймати участь у житті своїх дітей, а тому вважав недоцільним позбавляти його батьківських прав.

З такими висновками погодитися не можна, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків складається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 20 листопада 1959 року, яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України та ст.ст.2,8 ЦПК України, проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст.11 Закону України "Про охорону дитинства" сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Так, відповідно до ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов'язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї; забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини; забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Положеннями вказаної вище статті визначено основні положення з виховання дітей. Для здійснення цього завдання батьки наділяються батьківськими правами, тобто правом на особисте виховання своїх дітей.

Батьківські права є в той же час і обов'язками батьків з виховання дітей, тому що батьки не тільки володіють правом на виховання дитини, а й мають обов'язок її виховувати. Нездійснення ними своїх прав тягне за собою або повну їх втрату, або тимчасове позбавлення цих прав.

Статтею 164 СК України визначено, що батьки можуть бути позбавлені батьківських прав тільки у випадках: якщо вони не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причин і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п.15,16 постанови „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" №3 від 30 березня 2007 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Згідно ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків, або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Згідно із ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Позивач, як сторона по справі, зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.10 ЦПК України.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Положення ст.11 ЦК України визначають, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Нормами ст.58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст.60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.27,46 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що позивач та відповідач починаючи з 2013 року звертаються до судів з позовами про стягнення аліментів, усунення перешкод у спілкуванні батька з дітьми, надання дозволу на виїзд дітей за кордон.

Чисельними рішенням судів різних інстанцій встановлені факти, які свідчать про те, що батько перешкоджає розвитку дітей, не піклується про їх здоров'я та психоемоційній стан.

Дослідивши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав відповідатиме інтересам малолітніх дітей, мати робить усе можливе для належного виховання дітей, піклується про їх психоемоційний стан, розвиток,дбає про їхнє здоров'я.

Колегією суддів не встановлено належного факту намагання відповідача брати участь у вихованні дитини у будь-який спосіб, натомість встановлено факт його свідомого небажання виконувати батьківські обов'язки, піклуватись про дітей, їх здоров'я та займатись їхнім вихованням.

Протягом тривалого часу відповідач не піклується про моральне виховання, фізичний розвиток дітей; байдуже ставиться до їх психологічного стану; не бере участі у матеріальному забезпеченні дітей.

Дії відповідача призвели до втрати його дітьми почуття психологічного комфорту та благополуччя, що також підтверджується матеріалами справи.

Згідно із вимогами ч.4 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Відповідно до положень ст.214 СК України, ч.1 ст.11 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» органами опіки та піклування є державні органи адміністрації районів, районів в містах Києві та Севастополі, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад.

За змістом абз.2,3 п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» з подальшими змінами, органами опіки та піклування є державні адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад.

Згідно із роз'ясненнями, наданими у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення і поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року №3, з наступними змінами та доповненнями, висновок органу опіки та піклування має бути оформлений на бланку державних адміністрацій районів, районів міст Києва та Севастополя, виконавчих органів міських чи районних у містах, сільських селищних рад, підписаний головою (заступником голови) та скріплений печаткою.

Суд може не погодиться з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч.6 ст.19 СК України).

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітніх дітей ОСОБА_4, ОСОБА_5 від 09 листопада 2015 року №36-2918, Шевченківська районної адміністрація вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітніх дітей ОСОБА_4, ОСОБА_5 (т.1 а.с.44).

Висновком встановлено, що між дітьми та батьком втрачено психоемоційний зв`язок, ставлення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до батька негативне, попри знання своїх прав, батьком повністю знівельовано свій обов'язок щодо виховання та утримання дітей.

Колегія суддів вважає за можливе прийняти даний висновок до уваги, оскільки він відповідає інтересам малолітніх дітей.

Висновок містить аналіз взаємин батька та дітей, містить характеристику батька, оцінку його ставлення до дітей, відображає дійсні підстави недодержання відповідачем оспорюваних прав і обов'язків, підтверджує його винуватість в ухиленні від виконання батьківських обов'язків.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи - Служба у справах дітей Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про позбавлення батьківства задовольнити.

Позбавити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродження м.Львова, батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та малолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Максюта Ж.І.