Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 57 Доповідач Якухно О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Якухно О.М.

суддів Жигановської О.С., Коломієць О.С.

з участю секретаря

судового засідання Добровольської Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Ідея Банк" про захист прав споживачів за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 15 березня 2017 року,

встановила:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернулася з вказаним позовом, в якому просила визнати недійсним кредитний договір №910.26644, укладений 22.08.2014 року між нею та Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» (надалі - ПАТ «Ідея Банк») на підставі порушень ст.11, п. 7 ст.15, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», п.п.3.2, 3.4, 3.6 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, ч.1 ст.203, ст.229 ЦК України та застосувати наслідки недійсності правочину, передбачені ч. 1 ст. 216 ЦК України. Зазначала, що згідно умов укладеного кредитного договору позивач отримала кредит на споживчі цілі в розмірі 181 440,00 грн. строком на 36 місяців з метою фінансування купівлі транспортного засобу. Підписала вона кредитний договір внаслідок помилки, оскільки працівники банку всупереч вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» не надали їй в письмовій формі повну інформацію про умови кредитування, орієнтовану сукупну вартість кредиту, таким чином ввівши її в оману щодо реальних матеріальних витрат, пов'язаних з укладенням договору. Крім того, позивач вважає, що ОСОБА_3, яка від імені відповідача підписала оспорюваний договір, не мала повноважень на укладення та підписання кредитних договорів від імені ПАТ «Ідея Банк», а умови договору є несправедливими і створюють дисбаланс прав та обов'язків сторін.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 04 листопада 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ «Ідея Банк» про визнання недійсним кредитного договору № 910.26644 від 22.08.2014 року відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для вирішення справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги. Зазначає, що суд не дав оцінку умовам кредитного договору, який, на думку апелянта, містить несправедливі умови, зокрема, умови про зміни у витратах; додаткові нарахування, збільшення відсотку за користування кредитними коштами; наявність дисбалансу зарахування відсотків та тіла кредиту; відсутність графіку погашення кредиту. Апелянт вважає, що укладений між нею та відповідачем кредитний договір містить істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків, що значно погіршує становище її як споживача і є підставою для визнання такого договору недійсним.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Так, судом встановлено, що 22.08.2014 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Ідея Банк» укладено кредитний договір №910.26644, згідно умов якого вказано, що Банк надає позичальнику кредит в сумі 181 440,00 грн. на строк 36 місяців.

Згідно із ч.1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Відповідно до п. "д" ч. 2 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та Постанови НБУ N 168 від 10 травня 2007 року перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитор зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються (постанови Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі № 6-511цс15, від 02.12.2015 року у справі №6-1341цс15).

У разі ненадання зазначеної у п.2 ст.11 цього Закону інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Частиною 7 ст.15 та ст.23 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачено визнання договору недійсним за умови ненадання повної інформації споживачу, а тому з цих підстав кредитний договір не може бути визнаний недійсним.

Крім того, дана обставина не впливає на чинність правочину, оскільки договір був укладеним, сторони виконували його умови і відповідно до зазначеного договору позивач отримала кредит, що нею не заперечується.

Стаття 18 ЗУ "Про захист прав споживачів" передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

У ч. 3 ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачів" визначений перелік несправедливих умов договору.

Позивач у позовній заяві вказує, що договір містить несправедливі умови, які порушують принцип добросовісності та призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін : наявність умов про зміни у витратах, дисбаланс зарахування відсотків та тіла кредиту, відсутність графіку погашення кредиту.

Банком надано завірені копії згоди фізичної особи-суб'єкта кредитної історії, розрахунок сукупної вартості кредитування та реальної процентної ставки (а.с.25, 27-29) з підписами ОСОБА_2, в яких міститься повна інформації про розмір сукупної вартості кредиту (переплата становить 132685 грн.), розміру комісії за видачу кредиту та переказу коштів продавцю, інших послуг (страхування, реєстрації обтяжень, послуг нотаріуса), графік платежу із помісячним зазначенням тіла кредиту та процентів за користування ним.

Таким чином, банк виконав умови законодавства про надання позичальнику до укладення договору повної інформації про сукупну вартість кредиту, а надані копії є читабельними та завіреними, що спростовує доводи позивача про неможливість їх прочитання. При цьому, позивач не спростувала її підписи у заяві та розрахунку сукупної вартості кредиту.

Сторони досягли згоди з вказаних істотних умов, що вбачається із розділів 1-9 Договору про надання кредиту на придбання автомобіля в розмірі 172800 грн., фінансування страхового платежу за страхування життя позичальника в сумі 8640 грн. строком до 22.08.2017 року із щомісячною сплатою 22,9900 % річних, які складається із змінної частини 9,5% і маржі банку 13,49%, та погашення тіла кредиту і процентів щомісяця рівними (ануїтетними) платежами згідно додатку до Договору. Також, сторони погодили порядок нарахування процентів та зарахування коштів.

Розмір щомісячних платежів із зазначенням тіла кредиту та процентів визначено у додатку № 1 до кредитного договору в сумі 7022,55 грн., щомісячно, а в останній місяць - 7076,49 грн.

Крім того, розділами 2-3 кредитного договору сторони погодили страхування автомобіля на умовах повне КАСКО, а у разі ненадання позичальником підтверджуючих документів на сплату чергового страхового платежу, сплату такого платежу банком із збільшення суми кредиту.

В розділах 2-3 кредитного договору передбачено можливість зменшення процентної ставки та збільшення процентної ставки до 40% в залежності від змінної частини ставки, яка дорівнює потрійній середньозваженій процентній ставці за залученими депозитами на рахунки домашніх господарств в гривні по всій банківській системі України за попередній місяць, про що повідомляється позичальник із надсиланням нового графіку платежів. При цьому сторони висловили свою цілковиту згоду щодо передбаченої договором зміни плаваючої процентної ставки.

Отже, виходячи з умов кредитного договору зміна розміру змінної частини ставки та збільшення розміру кредиту за рахунок сплати банком страхових платежів при невиконанні умов договору позичальником не є збільшенням кредиту та зміною процентної ставки в односторонньому порядку, оскільки вони прямо передбачені умовами двостороннього кредитного договору.

Таким чином, положення кредитного договору про збільшення кредиту за рахунок страхових платежів та встановлення плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого процента + змінна частина ставки, не можна вважати несправедливими, тому підстав для визнання спірного договору недійсними немає.

Зазначений висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-511цс15.

Відповідно до ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються в разі помилки, якщо вона має істотне значення. Такими є помилки щодо правової природи правочину, його змісту, предмета, ціни, сторони, якості об'єкта тощо. Найчастіше хибне сприйняття стосується правової природи та предмета правочину, що може виникнути при визначенні тотожності предмета або його якості.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, та надати відповідні докази, які б свідчили про її помилку, зокрема, щодо правової природи правочину.

Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинули на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

У кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

З роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Верховний Суд України у справах № 6-69цс14 та 6-202цс15 зазначив, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Як зазначено вище, позивачу було доведено до відома всі істотні умови договору, в т.ч і про розмір процентів, що підлягають сплаті, а тому її доводи щодо введення її банком в оману та помилки при укладенні договору не знайшли свого підтвердження.

Спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до договору споживчого кредиту, які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим до неї.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні.

Суд першої інстанції постановив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 15 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: