_____________________________________________________________________________________________________________________ Справа № 520/6265/17
Провадження № 2/520/7773/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.11.2017 року Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Васильків О.В.

секретар судового засідання Дідур Г.С.

розглянувши в судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Житлово-будівельного кооперативу "Центральний-19", про поновлення на роботі та виплату заробітної плати, відшкодування моральної шкоди, суд, -

в с т а н о в и в :

31.05.2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідача, в якому просить поновити їй строк звернення до суду; поновити її на посаді бухгалтера Житлово-будівельного кооперативу "Центральний-19"; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27.02.2017 року до 01.06.2017 року в сумі 9600,00 грн.; стягнути моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн. При цьому позивач посилається на те, що 08.02.2017 року у зв'язку із поганими погодними умовами вона була відсутня на робочому місці, про що письмово повідомила керівництво кооперативу. Позивач вказує, що наказом № 4-К від 28.02.2017 року її було звільнено на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Звільнення позивач вважає незаконним, так як з 28.02.2017 року вона перебувала на лікуванні. У зв'язку із чим, позивач змушена звернутися до суду із позовом.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та просить їх задовольнити. При цьому позивач пояснила, що ще 07.02.2017 року попередила керівництво кооперативу, що у випадку поганих погодних умов, на наступний день вона не зявиться на робоче місце.

Представник відповідача ЖБК "Центральний-19" ОСОБА_2 у судовому засіданні категорично заперечувала проти задоволення позовних вимог, так як вказала, що позивач працює у кооперативі із ненормованим робочим днем, та зявляється на робоче місце у дні прийому громадян. Представник вказала, що лист позивача про неможливість прибути на робоче місце вона не отримала вчасно, так як не мала можливості перевірити електронну пошту у звязку із зайнятістю на роботі. Саме в день прогулу позивача у кооперативі зібралися громадяни, які прийшли на прийом до бухгалтера, не заставши її на місці, нервували, наполягали на звільненні, у зв'язку із чим, склали акт. Представник вважає, що оскільки позивач самовільно взяла день відпустки, то кооператив правильно діяв, прийнявши наказ про звільнення позивача на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Представник відповідача ЖБК "Центральний-19" ОСОБА_3 у судовому засіданні також заперечувала проти задоволення позовних вимог, а також надала клопотання про закриття провадження у звязку із пропуском позивачем строку позовної давності, та як наслідок, безпідставності, на думку представника, виникнення процесу.

Вислухавши позивача та представників відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Як встановлено у судовому засіданні, 01.11.2006 року позивача прийнято на посаду головного бухгалтера ЖБК "Центральний-19", що вбачається із дослідженої судом трудової книжки /а.с. 6/.

У ході розгляду справи сторони пояснювали, що 08.02.2017 року ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці. Позивач вказує, що про причину неявки 08.02.2017 року вона належним чином повідомила керівництво кооперативу, направши лист на електронну адресу.

Судом досліджено копію заяви ОСОБА_1, адресованої 08.02.2017 року Голові ЖБК "Центральний-19" ОСОБА_2, з проханнями у звязку із погодними умовами надати їй відпусту в один день, 08.02.2017 року, у рахунок чергової адміністративної відпустки /а.с. 34/.

Представник ЖБК "Центральний-19" ОСОБА_2 у ході судового розгляду справи пояснювала, що позивач працює у кооперативі із ненормованим робочим днем, зявляється на робоче місце у дні прийому громадян. Так, 08.02.2017 року в середу, коли був прийомний день головного бухгалтера з 19.00 по 21.00 год., позивач була відсутня на робочому місці. У звязку із чим, громадяни, які незадоволені роботою головного бухгалтера, о 19.25 годині склали акт про відсутність на роботі.

Згідно акту про відсутність на роботі від 08.02.2017 року, жильці будинку зафіксували відсутність на робочому місці головного бухгалтера. В акті вказано, що зачекавши 20 хвилин, було зателефоновано ОСОБА_1, яка повідомила, що немає наміру приходити на роботу та «ламати ноги заради вашого будинку». Зафіксовано, що головний бухгалтер веде прийом громадян 1 раз в тиждень всього 2 години /а.с. 28/.

09.02.2017 року на засіданні правління ЖБК "Центральний-19" прийнято рішення запросити на правління ОСОБА_1; рішення про звільнення прийняти після отримання пояснень /а.с. 29-31/.

Наказом № 3 ЖБК "Центральний-19" від 09.02.2017 року вирішено отримати від ОСОБА_1 пояснення про причину відсутності на роботі 08.02.2017 року у години прийому з 19.00 до 21.00 год. /а.с. 32/.

15.02.2017 року Головою правління ЖБК "Центральний-19" та членами правління складено акт про відмову від підпису бухгалтера ОСОБА_1 на витягу з протоколу № 2 та наказу № 3 /а.с. 33/.

27.02.2017 року ЖБК "Центральний-19" прийнято наказ № 4-К про звільнення з роботи ОСОБА_1 з посади бухгалтера з 28.02.2017 року за прогул без поважної причини і самовільне використання без узгодження з керівником відпустки на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України; виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану основну щорічну відпустку за період з роботи з 01.10.2016 року по 28.02.2017 року /а.с. 37/.

У ході розгляду справи позивач вказувала, що вважає неправомірним наказ № 4-К про її звільнення, так як з 28.02.2017 року вона перебувала на лікарняному, про що надала до суду листок непрацездатності /а.с. 8/.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зверталася до Головного управління держпраці в Одеській області щодо порушення її трудових прав. Так, листом від 10.05.2017 року повідомлено про порушення адміністрацією організації вимог ч. 3 ст. 40 КЗпП України, а саме допущення звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності. За наслідками перевірки складено акт /а.с. 10/.

На виконання порушень, виявлених Головним управлінням держпраці в Одеській області, ЖБК "Центральний-19" 11.05.2017 року прийняло наказ № 8-К про звільнення з роботи ОСОБА_1 з посади бухгалтера з 27.02.2017 року за прогул без поважної причини і самовільне використання без узгодження з керівником відпустки на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Судом досліджено листок непрацездатності серії АДЖ № 26553, з якого вбачається, що ОСОБА_1 була звільнена від роботи 28.02.2017 року по 03.03.2017 року, з 04.03.2017 року по 07.03.2017 року, з 08.03.2017 року по 09.03.2017 року /а.с. 8/.

Таким чином, враховуючи, що наказ про звільнення позивача № 4-К прийнято 27.02.2017 року, а позивач перебувала на лікарняному з 28.02.2017 року, суд не приймає до уваги доводи позивача щодо неправомірності вказаного наказу, так як позивач звільнена з посади за день до лікарняного.

При цьому суд звертає увагу, що порушення, виявлені Головним управлінням держпраці в Одеській області, стосуються виключно технічної помилки у наказі № 4-К віл 27.02.2017 року щодо дня, з якого працівник є звільненим, а саме у наказі було помилково вказано 28.02.2017 року, при тому, що наказ видано 27.02.2017 року. Оскільки, днем звільнення вважається останній день роботи, а не попередній чи наступний за ним день.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Статтею 234 цього ж Кодексу встановлено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 КЗпП України, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Таким чином, враховуючи, що позивач зверталася за захистом своїх трудових прав до Головного управління держпраці в Одеській області, та Управлінням лише 10.05.2017 року надано відповідний лист, суд приходить до висновку, що звернувшись до суду 31.05.2017 року, позивач пропустила місячний строк звернення до суду із поважних причин. У звязку із чим, клопотання сторони відповідача про застосування строків позовної давності є необґрунтованим та безпідставним.

Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу) (п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року N 9).

На підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 Кодексу власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника за такою підставою власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, підтверджуючі відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня. Доцільно зазначити, що невихід на роботу у зв'язку із самовільним використанням працівником відпустки, відгулів за відпрацьовані раніше дні, залишення роботи без попередження власника чи уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника (Роз`яснення Міністерства юстиції України від 01.02.2011 року «Порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу»).

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З урахуванням вказаного, дослідивши на виконання п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» всі надані докази в сукупності, суд приходить до висновку, що невихід позивача на роботу 08.02.2017 року є самовільним використанням працівником відпустки та відгулу. Оскільки, направивши на електронну адресу Голови ЖБК "Центральний-19" заяву з проханням надати їй один день відпустки, ОСОБА_1 не отримала відповідного погодження керівництва. Та напроти, обставини, зафіксовані жителями будинку в акті від 08.02.2017 року, свідчать про зневажливе ставлення працівника до своєї роботи. Крім того, з акту слідує, що позивачу було достеменно відомо про негативну реакцію керівництва на відсутність бухгалтера на робочому місці, а від так про відсутність згоди на надання відпустки чи відгулу на один день.

Крім того, суд не приймає до уваги доводи позивача щодо несприятливих погодних умов 08.02.2017 року, що як вказує позивач, стало причиною відсутності позивача на робочому місці. Так як на підтвердження вказаних доводів на виконання положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України, суду не надано жодних доказів. Та напроти, наявність акту жильців від 08.02.2017 року свідчить про те, що ряд жильців, мали можливість у вечірній час доби прибути на прийом головного бухгалтера, який ведеться лише раз на тиждень.

Таким чином, суд вважає, що у зв'язку із відсутністю позивача на робочому місці без поважної причини, ЖБК "Центральний-19" мало всі підстави у розумінні п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України для звільнення позивача. У звязку із чим, позовні вимоги ОСОБА_1 про поновлення та роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню, так як необґрунтовані та недоведені.

При цьому, суд звертає увагу на те, що позивач 30.05.2017 року предявляючи до суду позов про поновлення на роботі, вже була з 22.05.2017 року офіційно працевлаштована в ЖБК «Вимпел-2» на посаді єдиного бухгалтера кооперативу, на підтвердження чого стороною позивача надано позитивну характеристику з нового місця роботи /а.с. 44/.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн., суд приходить до наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

З урахуванням вказаного, враховуючи встановлення судом законності звільнення позивача з посади бухгалтера ЖБК "Центральний-19", суд вважає, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Проаналізувавши встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, так як необґрунтовані та безпідставні.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 79, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 21, 39-1, 232-233 235 Кодексу законів про працю України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Житлово-будівельного кооперативу "Центральний-19", про поновлення на роботі та виплату заробітної плати, відшкодування моральної шкоди, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення або протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення особами, які не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення.

Суддя Васильків О. В.