Провадження №22-ц/784/1879/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 470/167/17 Головуючий І інстанції Міщенко Г.В.
Провадження № 22-ц/784/1879/17 Доповідач Темнікова В.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2017 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

за участю секретаря Богуславської О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 05 липня 2017 року у цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія (далі ПАТ СК) «Українська страхова група» до ОСОБА_1 про стягнення різниці суми страхового відшкодування, -

В С Т А Н О В И Л А :

В березні 2017 року ПАТ «СК «Українська страхова група» звернулась до суду з даним позовом, в якому посилалась на те, що 01.04.2014 року о 23 год. 10 хв. у м. Миколаєві, по вул. Московська, 34 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю траспортного засобу «Daewoo Sens», державний номерний знак НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_1 та транспортного засобу «Geely FE1» державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_2 Транспортний засіб «Geely FE1» на момент ДТП був застрахований у ПАТ «СК «Українська страхова група» відповідно до договору добровільного страхування. В результаті ДТП було пошкоджено зазначений забезпечений транспортний засіб «Geely FE1». 02.04.2014 року страховик отримав заяву про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування. На вимогу виконання умов Договору добровільного страхування ПАТ «СК «Українська страхова група» на підставі ремонтної калькуляції від 01.07.2014 р., страхового акту від 07.07.2014 р. та розрахунку до нього, на рахунок вигодонабувача - ПАТ «Укрсоцбанк» було перераховано суму страхового відшкодування у розмірі 30 255 грн. 72 коп. відповідно до платіжного доручення №16047 від 08.07.2014 р, з яких ПАТ «Укрсоцбанк» утримав 5 573 грн. 16 коп. для погашення простроченої заборгованості, а залишок у розмірі 24682,56 грн. повернув страховику шляхом перерахування на рахунок позивача вказаної суми відповідно до платіжного доручення №1256 від 09.07.2014 р. Таким чином за страховим актом №ПСКА-4036 від 07.07.2014 р. було фактично виплачено 5573,16 грн. На підставі Рахунку-фактури №СЧ-0000511 від 17.06.2014 р., платіжного доручення №1256 від 09.07.2014 р., а також страхового акту № ПСКА-4036/1 від 17.07.2014 р. та розрахунку до нього, на рахунок ТОВ «Автоцентр на Будівельників» було перераховано суму страхового відшкодування у розмірі 37494,77 грн. Таким чином, загальна сума страхового відшкодування за страховими актами №ПСКА-4036 від 07.07.2014 р. та №ПСКА-4036/1 від 17.07.2014 р. становить 43067,93 грн. Крім цього, позивач зазначив, що постановою Заводського районного суду м. Миколаєва від 07.05.2014 р ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, що призвело до ДТП 01.04.2014 р. Цивільна відповідальність ОСОБА_1 була застрахована у ПАТ «СГ «ТАС» відповідно до чинного законодавства України, яким було виплачено частину суми страхового відшкодування у розмірі 30546,72 грн. Таким чином, різницею між фактичним розміром завданої шкоди і страховим відшкодуванням виплаченим ПАТ «СГ «ТАС» є сума у розмірі 12521,21 грн. (43067,93 грн. - 30546,72 грн.). На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «СК «Українська страхова група» залишок суми страхового відшкодування у розмірі 12521,21 грн., а також понесені судові витрати в сумі 1600 грн.

Рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 05 липня 2017 року позов ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» задоволено. Судом стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» різницю суми страхового відшкодування в розмірі 12521 грн. 21 коп. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також на порушення та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні відповідач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Представник позивача не визнав доводи апеляційної скарги, просив її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи були створені такі умови. Судом були досліджені і оцінені в їх сукупності всі докази, надані сторонами, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України. Виходячи з наданих сторонами доказів, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог позивача.

Так, судом було встановлено, що 01 квітня 2014 року у місті Миколаєві по вулиці Московській, 34, відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів Daewoo Sens, державний номер НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_1, та Geеly FE1, державний номер ВВ 4208, під керуванням ОСОБА_2, що вбачається з копії довідки про ДТП № 9368972 від 05 червня 2014 року. Винним у вчиненні ДТП визнано відповідача, що підтверджено копією постанови Заводського районного суду міста Миколаєва від 07 травня 2014 року. Транспортні засоби на момент ДТП були застраховані: Geеly FE1 - ПрАТ «СК «УСГ» на підставі договору добровільного страхування наземних транспортних засобів № 25-1210-13-00023 від 24 грудня 2013 року, а Daewoo Sens - ПрАТ «СГ «ТАС» - згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/3467324 від 11 жовтня 2013 року.

Також, приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що загальний розмір матеріальних збитків, завданих внаслідок ДТП транспортному засобу Geеly FE1 складає 43067,93 грн., що вбачається з ремонтної калькуляції (а. с. 7 - 8), рахунку-фактури (а. с. 9), страхових актів № ПСКА-4036 від 07 липня 2014 року ( а. с. 10 ), № ПСКА-4036/1 від 17 липня 2014 року ( а. с. 11 ) та платіжних доручень № 16047 від 08 липня 2014 року (а. с.13), № 1256 від 09 липня 2014 року (а. с. 14) та № 16924 від 18 липня 2014 року (а. с. 15).

Страховиком транспортного засобу відповідача позивачеві було відшкодовано шляхом перерахування на рахунок частину суми страхового відшкодування у розмірі 30546,72 грн., згідно платіжного доручення № 22744 від 16 вересня 2014 року ( а. с. 16 ). Решта суми залишилась невідшкодованою.

Посилаючись на ч.1 ст.22, ст. 999, ч.ч.1 та 2 ст.1187, ч.1 ст.1166 та ч.1 ст.1194 ЦК України, та враховуючи що виплати, здійсненої страховиком відповідача, недостатньо для відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП, у вчиненні якої визнано винним відповідача, суд дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог ПрАТ «СК «УСГ» про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача суми різниці між завданою шкодою та страховим відшкодуванням.

Також суд дійшов висновку про безпідставність стверджень відповідача про те, що він є неналежним відповідачем, так як на його думку відповідати повинна ПАТ «СГ «ТАС», оскільки страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема право на стягнення страхового відшкодування з винної у вчиненні ДТП особи в порядку регресу, а також визначати коло відповідачів. При цьому суд послався на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року по справі № 6-2587цс15. Крім того, особа, яка завдала матеріальної шкоди та цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірі та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, що вбачається з правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року по справі № 6-2808цс15.

Висновки суду підтверджуються матеріалами справи та відповідають вимогам закону та правовим висновкам Верховного Суду України, зазначеним в тексті рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що не задоволенням заяви відповідача про залучення до участі у справі у якості третьої особи ПАТ «СГ «ТАС», судом були порушені норми процесуального права, а саме ст. 36 ЦПК України, що призвело до порушення прав та законних інтересів апелянта, не заслуговують на увагу, як на підставу для скасування рішення, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи, відповідач з заявою про залучення ПАТ «СГ «ТАС» до участі у справі у якості третьої особи не звертався. Натомість, відповідач звертався до суду з заявою про визнання належним відповідачем у справі за позовом ПрАТ «СК «УСГ» - ПАТ «СГ «ТАС». Проте, заміна неналежного відповідача чи залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача згідно ст. 33 ЦПК України можлива тільки за клопотанням позивача. Відповідач таким правом законом не наділений.

Ст. 36 ЦПК України передбачає, що сторона, в якої за рішенням суду виникне право заявити вимогу до третьої особи або до якої у такому випадку може заявити вимогу сама третя особа, зобов'язана повідомити суд про цю третю особу. Якщо особи, які беруть участь у справі, заперечують проти залучення чи допуску третьої особи до участі в справі, це питання вирішується судом залежно від обставин справи. З питання залучення або допуску до участі в справі третьої особи суд постановляє ухвалу.

Як убачається з технічного запису судового засідання, представник позивача заперечував проти залучення до участі у справі ПАТ «СГ «ТАС», так як наполягав на своєму праві визначення особи, яка повинна відповідати за його позовом. Тому суд з урахуванням обставин справи вирішив розглядати справу без залучення до участі у справі ПАТ «СГ «ТАС».

Крім того, приймаючи рішення по справі, колегія суддів враховує те, що навіть у разі допущення судом порушення норм процесуального права, це згідно ч.3 ст. 309 ЦПК України, може бути підставою для скасування або зміни рішення тільки тоді, коли це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про страхування» страхування це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. За змістом статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобовязана оплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Статтею 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено в частині другій статті 16 ЦК України.

Зі змісту наведених норм права можна зробити висновок про те, що страховик, який виплатив страхове відшкодування має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема право вимоги саме до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування.

Слід враховувати також те, що особа має право здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України). Відповідно до статті 511 ЦК України зобовязання не створює обовязку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобовязання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобовязаний виконати свій обовязок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобовязує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобовязанні.

Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобовязань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому доособи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобовязання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обовязками страховика як сторони договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобовязання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобовязання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обовязку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Розмір страхового відшкодування страховик узгоджує з особою, яка має право на отримання відшкодування, проте страховик самостійно приймає рішення про здійснення чи відмову в здійсненні страхового відшкодування (статті 36, 37 Закону «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). При цьому розмір страхової виплати (страхового відшкодування) з особою, яка завдала шкоди, страховик за законом узгоджувати не зобовязаний, хоча цей розмір безпосередньо впливає на обсяг відповідальності особи, яка завдала шкоди, за статтею 1194 ЦК України.

Таким чином розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обовязок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно статті 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності.

Апеляційний суд діючим процесуальним законодавством позбавлений права розширяти коло учасників процесу по зрівнянню з тим, які були залучені до участі у справі судом першої інстанції. Тому вимоги апелянта про залучення ПАТ «СГ «ТАС» до участі у справі у якості третьої особи на стадії апеляційного розгляду справи не можуть бути задоволені.

Проаналізувавши зазначені вище нормативні акти, а також враховуючи встановлені судом першої інстанції обставини по справі, а саме те, що винним у скоєнні ДТП визнано відповідача, що ПрАТ «СК «УСГ» сплатило потерпілому суму страхового відшкодування, що страхована компанія відповідача (ПАТ «СГ «ТАС») вже компенсувала частину суми сплаченого страхового відшкодування позивачу, колегія суддів вважає, що сам по собі розгляд справи без участі ПАТ «СГ «ТАС» не призвів до неправильного вирішення справи та не позбавляє права відповідача звернутися до ПАТ «СГ «ТАС» з самостійними вимогами про стягнення суми страхового відшкодування, якщо він вважає, що ПАТ «СГ «ТАС» необгрунтовано не виплатило ПрАТ «СК «УСГ» суму страхового відшкодування в межах ліміту його відповідальності.

Доводи апеляційної скарги про наявність ще одного договору страхування цивільно правової відповідальності, укладеного між відповідачем та ПАТ «СГ «ТАС», за яким ПАТ «СГ «ТАС» не здійснювало виплат, з одного боку не підтверджено належними доказами, а з іншого не позбавляє відповідача у разі його наявності права на звернення до ПАТ «СГ «ТАС» з самостійною вимогою про стягнення на його користь страхового відшкодування, передбаченого цим договором після відшкодування витрат страховій компанії потерпілого.

Не відповідають матеріалам справи також доводи апеляційної скарги про відсутність доказів точної суми страхового відшкодування.

Як убачається з матеріалів справи позивачем спочатку дійсно була визначена сума страхового відшкодування у розмірі 30225,72грн., виходячи з вартості відновленого ремонту у розмірі 30546,72грн.( за мінусом франшизи у розмірі 291грн.), про що було складено страховий акт від 07.07.2014р. Проте розмір вартості відновленого ремонту був визначений на підставі калькуляції, складеної через систему AUDATEX, що не передбачено Правилами страхування.

Після цього було складено страховий акт від 17.07.2014р., в якому було визначено суму страхового відшкодування у розмірі 37494,77грн., виходячи з вартості відновленого ремонту у розмірі 43358,93грн.( за мінусом франшизи у розмірі 291грн. та вже сплаченої суми стахового відшкодування на користь банку у розмірі 5573,16грн. за першим страховим актом). В даному випадку позивачем було враховано, що сума спричиненої власнику транспортного засобу «Geely FE1» державний номерний знак НОМЕР_2 матеріальної шкоди згідно звіту про проведення оцінки автомобіля, складеного 22 травня 2014р. фізичною особою підприємцем ОСОБА_3, становить 45660,97грн. Проте, потерпілий надав позивачу також рахунок фактуру від 17 червня 2014р. ТОВ «Автоцентр на Будівельників», в якому зазначено фактичну вартість проведеного відновювального ремонту даного автомобіля у розмірі 43358,93грн. Тому позивачем для визначення суми страхового відшкодування була прийнята сума фактичного ремонту автомобіля у розмірі 43358,93грн. Розмір вартості складових цього ремонту відповідачем не оспорюється.

Таким чином, позивачем було сплачено потерпілому шляхом перерахування ПАТ «Укрсоцбанк» (5573,16грн.) та ТОВ «Автоцентр на Будівельників» (37494,77грн.)страхове відшкодування згідно страхового акту від 17.07.2014р. у розмірі 43067,93 грн., визначене, виходячи з розміру вартості фактичного ремонту автомобіля потерпілого у розмірі 43358,93грн. за мінісом франшизи у розмірі 291 грн.

Отже, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що підстави для скасування чи зміни рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 05 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили в касаційному порядку.

Головуючий

Судді