Справа № 266/635/16-ц
Провадженя№ 2/266/55/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.06.2017 року м. Маріуполь

Приморський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого - судді Курбанової Н.М.,

за участю секретарів - Жиркової М.В., Макогон С.Б., Шишханової К.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє також в інтересах малолітнього сина ОСОБА_5 про вселення, спонукання до проведення відповідних дій та виселення,

третя особа - орган опіки та піклування Приморської райадміністрації Маріупольської міської ради

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаною позовними вимогами, які в остаточній редакції зводяться до наступного. Позивачка просить виселити із квартири АДРЕСА_1 відповідачів, вселити її в дану квартиру та зобов'язати відповідачів передати їй ключі від неї.

В обґрунтування позову позивачка зазначила, що на підставі ордера № 48 від 12 вересня 1960 року, виданого Азовським управлінням Чорноморського пароплавства їй була надана кімната у двокімнатній квартирі АДРЕСА_1. В подальшому їй була видана інша кімната, на підставі рішення райвиконкому № 20/5 від 28.01.1987 року. На підставі свідоцтва про право власності на житло, від 14 квітня 1999 року їй на праві приватної власності належить вказана квартира, у якій зареєстровані та мешкають відповідачі. Вона мешкала у Краснодарському краї, РФ і на цей час дозволила її невістці ОСОБА_2 з дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_6 мешкати у вищевказаній квартирі, тимчасово, до моменту її повернення. У квартирі залишилося все її майно, всі меблі, які вона придбала в цій квартирі. Вона повернулася та зареєструвалася у цій квартирі, але потрапити до неї не змогла, так як були замінені двері, а ключів від неї їй не дали.На її неодноразові звернення до відповідачів, щодо звільнення квартири, останні її до помешкання не пускають. У зв'язку з чим вона вимушена оселитися у орендованій квартирі. Окрім того, відповідачі не регулярно сплачують за комунальні послуги, внаслідок чого утворюється заборгованість. У 2010 році ОСОБА_4 за її згодою, зареєструвала в квартирі свого новонародженого сина ОСОБА_5 Вказувала, що відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні власністю, посилаючись на ст. ст. 150, 169 ЖК, ст. ст. 317,391 ЦК України, просить задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_7 позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просили позовну заяву задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2, суду пояснила, що у 1999 році вона зі своїми дітьми ОСОБА_3, ОСОБА_6 та чоловіком ОСОБА_8 вселилися, як члени родини, до квартири АДРЕСА_1, яка належить її свекрусі, де зареєстровані і мешкають до тепер. ЇЇ чоловік помер у 2014 році. Весь час вони дбають про квартиру, роблять ремонт, іноді, через відсутність роботи, мають заборгованість за комунальні послуги. У 2005 році позивачка усі свої меблі вивезла, а залишки вивезла в 2010 році. На даний час іншого житла де б вона могла жити, у неї не має.

Відповідач ОСОБА_4 суду пояснила, що позивачка є її рідною бабусею, в них добрі стосунки. З дитинства, з 1999 року вона мешкає у квартирі АДРЕСА_1, а з 2002 року зареєстрована в ній. Вона вийшла заміж, народила сина ОСОБА_5, за згодою ОСОБА_1 у 2011 році зареєструвала його у квартирі, де і продовжує мешкати зі своєю сім'єю, чоловіком. Іншого житла вони не мають. Проти вселення ОСОБА_1 не заперечує.

Відповідач ОСОБА_3, суду пояснив, що померлий ОСОБА_8 був його прийомним батьком, який виховував його з 1 року життя, і вважав його рідним батьком. В квартирі АДРЕСА_1 він мешкає з 1999 року, зареєстрований з 2002 року. З 2015 року мешкає в спірній квартирі з дружиною та і ншого житла вони не мають. Проти вселення ОСОБА_1 не заперечує.

Представник відвідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_9, яка діє на підставі договору, в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, у їх задоволенні просила відмовити.

Представник третьої особи Балюра Р.С., яка діє на підставі довіреності, у судовому засіданні проти виселення малолітньої дитини ОСОБА_5 заперечувала. Дитина народилася та зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1, як член родини позивачки та відповідачів, іншого житла не має. При виселенні будуть порушені його житлові права.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що ОСОБА_1 їй доводиться матір'ю її однокласниці ОСОБА_13. ОСОБА_2 добре знає, дітей не дуже. ОСОБА_1 не може зайти у квартиру АДРЕСА_1 та проживати там. У 1986 р. вона приїхала в м.Маріуполь з Краснодарського краю РФ. У 1990 р. бачила, як з Краснодарського краю РФ приїзджала відповідачка з сім'єю, коли продали квартиру, збирались там жити, але повернлись у м.Маріуполь та з 2005 р. позивачка не може попасти в квартиру, вимушена знімати квартиру. Квартира по вул.Чорноморській належить ОСОБА_1, там жив ОСОБА_4 з першою дружиною, а ОСОБА_1 оплачувала комунальні послуги. Вона не знає чи пускав син її у квартиру. ОСОБА_2 появилася у кінці 80-х початок 90-х років. Тоді вона вже не ходила у квартиру. Т. ОСОБА_1 не може у квартиру зайти, вона чекала, що вони подумають та її впустять. ОСОБА_2 - невістка ОСОБА_1 проживає в спірній квартирі. На даний час не знає хто оплачує комунальні платежі. ОСОБА_2 поміняла замки.

Свідок ОСОБА_17 суду пояснила, що ОСОБА_1 її тітка, з відповідачами нормальні відносини. ОСОБА_1 у 2004 р. приїхала до м.Маріуполя з Краснодарського краю, коли він помер, ОСОБА_1 вирішила приїхати в м.Маріупрль, дочка з нею. В квартирі до 2005 р. жив її син ОСОБА_4 з ОСОБА_2, дочкою та син ОСОБА_2 від першого шлюбу, хоча у невістки була квартира та у ОСОБА_4 була квартира. Згоду ОСОБА_1 давала на прописку ОСОБА_4, яким чином прописалась його дружина, вона не знає. ОСОБА_1 казала їм місяця 2 пожити на квартирі, поки вони не знайдуть житло, все це затягувалося. Вони обіцяли, а т. ОСОБА_1 міняла квартири проживання, у неї вже це четверта. ОСОБА_4 помер у 2014 р. До 2014 року ОСОБА_4 і т.ОСОБА_1 платили за квартиру, потім з 2014 р. перестали платити. Зараз в цій квартирі живе ОСОБА_2 Було, що при ній теж не пускали до квартири позивачку, це було ще до подачі заяви до суду, двері ніхто не відкрив. ОСОБА_1 не могла там проживати, бо одну кімнату займала ОСОБА_32 з чоловіком та дитиною, в другій був ОСОБА_3 і ОСОБА_2 У ОСОБА_3 не має житла. Він жив цивільним шлюбом у квартирі цивільної дружини, а потім вони розійшлися. В квартирі були меблі ОСОБА_1, а в маленькій кімнаті були їх меблі, тахта, маніж та шафа.

Свідок ОСОБА_20 суду пояснила, що ОСОБА_1 її мати. ОСОБА_2 - дружина брата та інші відповідачі - їх діти. Стосунків з відповідачами у неї ніяких. Вони скитаються по квартирах, у її матері є своє житло, але вона не може жити в ньому. Вона народилася в цій квартирі, поки не вийшла заміж та не поїхала в Росію. У ОСОБА_4 була своя квартира, коли у нього був перший шлюб. У 1992 р. ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб та жили у ОСОБА_2 У 2000 р. попросив мати його зареєструвати в квартирі на вул. Чорноморській, 9. Там ніхто не проживав, квартира була вільна, вона з матір'ю проживала у Краснодарському краї. З сім'єю ОСОБА_4 приїхав до матері, щоб жити у квартирі. Мати дозволила, оплачувала комуналку. У 2002 р. помер батько, у 2005 р. вона розійшлася з чоловіком та вирішили поїхати у м.Маріуполь. Брат повернувся в м.Маріуполь та вселився в квартиру. Мати не давала згоду на прописку невістки, вона прописала тільки себе та сина. Дочка ОСОБА_4 вселялася в квартиру разом з ними, а коли отримувала паспорт, попросила її прописати, та казала, що випишеться, коли вийде заміж. Прописані в квартирі мати, ОСОБА_2, дочка, її син від першого шлюбу, вона з дочкою. У 2005 р. у них доступу не було до квартири. Пропали документи на квартиру. Ремонт у квартирі робився, дозвіл ОСОБА_2 на це не питала, бо вважає, що вона господарка квартири.

Свідок ОСОБА_21 суду пояснила, що ОСОБА_1 - її сестра. З ОСОБА_2 та її дітьми стосунків ніяких. В спірній квартирі ОСОБА_1 народила та виховала трьох дітей, це її квартира, вона приватизована. Діти були прописані. У 2002 р. син попросився прописатися, тому що він залишився без квартири, син одружився на ОСОБА_2 У ОСОБА_2 теж була квартира. У ОСОБА_1 захворів чоловік, йому треба було поміняти клімат та вони поїхали у 90-х роках на Кубань. Вона кожний місяць приїзджала, та отримувала пенсію, платила за квартиру. Помер чоловік сестри та у 2005 р. вони повернулися у м.Маріуполь, а в квартиру не змогла попасти. Зараз їм нема де жити, їх не пускають у квартиру, себе господаркою вважає ОСОБА_2 Сестра намагалася вселитися у квартиру, вона навіть з нею ходила. Ключів у позивачки від квартири немає. Останній раз була в квартирі, коли ховали ОСОБА_4. ОСОБА_1 до квартири, після смерті сина, не заходила, її не пускають відповідачі. Сестра хотіла, щоб вони добровільно залишили квартиру.

Свідок ОСОБА_22 суду пояснив, що ОСОБА_1 знає з дитинства стосунки сусідські, відповідачів знає теж, нормальні стосунки. У ОСОБА_4 була одна дружина, у ОСОБА_2 інший чоловік, потім вони розійшлися, зійшлися та стали проживати на Лівому березі спочатку, а потім переїхали на АДРЕСА_10, це квартира відповідачки, досталася у спадщинуи. У 1995 р. її продали та поїхали у Краснодарський край. Мати - ОСОБА_1 сказала, щоб усі гроші від продажу вкладуть у будинок, ремонт двору та будить разом жити. Потім відповідачі повернулися на АДРЕСА_1 та стали там проживати, потім приїхала ОСОБА_1. Спочатку ОСОБА_2 приїхали у 2000 році, потім почали робити ремонт. Позивачка сказала, що перепише на них квартиру, дозволила робити ремонт, а ОСОБА_13 - доньці, буде будинок у Краснодарському краї. При ньому казали, щоб позивачка вселялася та жила. На теперішній час живе відповідачка, ОСОБА_3, його жінка, його дитина. Він знає, що позивачка живе на зйомній квартирі, він не знає чому вона живе на квартирі. Давали ОСОБА_1 ключі від квартири ще коли чоловік був живий. Вони просили, щоб мати переписала квартиру на них. Ремонт в квартирі робився з відома матері. В той період, коли проживала сім'я ОСОБА_4, проживала і ОСОБА_1, і племінниця. Відносини були нормальні, сімейні.

Свідок ОСОБА_24 суду пояснила, що ОСОБА_1 знає дуже давно, років 40. Стосунки нормальні, спілкуються. ОСОБА_2- її сестра. З 1995 р. сестра продала батьківську квартиру, вона просила її це не робити, але вона її не послухала, сказала, що чоловік просить, будуть їхати на Кубань. Потім вона випадково взнала, що вони уїжджають, вона прийшла у батьківську квартиру, там була ОСОБА_1, у них сталася нехороша розмова, вона спитала чому квартиру сина не продають, вона відповіла, що у них є де жити, це спірна квартира. Потім вони повернулися у цю квартиру, там був жахливий стан, вона у них спитала як вони там будуть жити, сказали, що позивачка сказала робити ремонт, потім приїхала позивачка, очевидно їх прописала. Її сестра там стала проживати з дітьми та чоловіком, потім чоловік помер. Вона прожила своє життя у страху, бо вона та її племінники можуть залишитися на вулиці. Була пропозиція з боку відповідачки, щоб вона приходила та жила. Питання стоїть, що дочка позивачки з дитиною теж хоче вселитися, але їй повинен був залишитися будинок на Кубані.

Свідок ОСОБА_25 суду пояснив, що ОСОБА_1 знає, сусід, знає всіх відподачів. Він вважав, що там проживає родина. У 90-х роках там був притон, бо його залучали як понятого. ОСОБА_2 проживала давно, ОСОБА_1 появлялася, у нього просила ключ від подвалу. Всіх бачив дуже часто. Не чув, щоб позивачку ОСОБА_1 не пускали в квартиру. З кінця 90-х початку 2000 р. жили ОСОБА_2, онук ОСОБА_5 живе зараз там, з його дочкою грає. Ремонт зробили відповідачі в квартирі.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, допитавши свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, встановивши обставини і визначені до них правовідносини, приходить до наступного.

Судом встановлено, що згідно ордеру №48, виданого Азовським управлінням морського пароплавства, останній виданий ОСОБА_1 на право заняття кімнати 20,05 м.кв. по АДРЕСА_1, другий поверх (а.с.6).

Згідно свідоцтва про одруження серія НОМЕР_1, виданого Будинком одруження 12.08.1965, ОСОБА_28 та ОСОБА_1 одружились 12.08.1965 року, актовий запис №2574. Після реєстрації одруження присвоєно прізвище чоловікові ОСОБА_28, дружині ОСОБА_1 (а.с.11).

Згідно дублікату свідоцтва про право власності на житло від 14.04.1999 року, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 4, 7, 8).

Згідно особового рахунку НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_1, квартиронаймачем є ОСОБА_1, зареєстровані 08.08.200 - ОСОБА_29, 1963 р.н. - син, 17.04.2002 - ОСОБА_2, 1963 р.н. - невістка, 17.04.2002 - ОСОБА_3, 1986 р.н. - онук, 17.04.2002 - ОСОБА_6 , 1993 р.н. - лнука, 06.02.2007 - ОСОБА_30, 1968 р.н. - дочка, 02.10.2007 - ОСОБА_31, 1989 рн. - онука, 23.10.1965 - ОСОБА_1, 1936 р.н. - квартиронаймач (а.с.18, 21).

Згідно довідок ПАТ «Маріупольгаз», КП «МВУ ВКГ», ККП КК «Приморська», ККП «Маріупольтепломережа» по АДРЕСА_1 мається заборгованість за оплату комунальних послуг (12, 13, 14, 15, 16,17, 19, 23,24,25,26-28, 61,6263).

Згідно довідки КСН «Селище моряків», 25.03.2016 №3/557, ОСОБА_1, ОСОБА_30, ОСОБА_31, зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1, а фактично проживають за адресою: АДРЕСА_11 (а.с.64).

Згідно ст. 310 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно дост. 47 Конституції Україникожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За нормами міжнародного права, зокрема ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

Приписами ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч.1ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Вимогамист. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 383 ЦК України визначено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Статтею 150 ЖК України встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру (частину), користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 155 ЖК України гарантовано, що власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком.

Аналізуючи вищенаведені норми законодавства, суд приходить до висновку, що дії відповідача, які виразились у перешкоджанні позивачу у користуванні квартирою № 8, буд. 9, по вул. Чорноморській у м. Маріуполі, порушують права позивача, закріплені в ст. ст.317,383 ЦК України, ст. 150 ЖК України, щодо користування належним йому майном і ці права мають бути захищені судом шляхом вселення позивачки у спірну квартиру та усуненням перешкод відповідачами шляхом зобов'язання відповідачів передати позивачці ключі від спірної квартири.

Що стосується позовних вимог про виселення із спірної квартири, то вони задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Частиною 4 ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом. Користування жилим приміщенням в будинках приватного житлового фонду регулюється главою 6 цього кодексу.

Власник майна, як зазначено у ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно правової позиції, викладеної Верховним Судом України у справі № 6-115 цс-13 від 13.11.2013р., яка є обов'язковою для всіх суддів України у застосуванні одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, де висловлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла. Судом має надаватись адекватне обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та надаватись оцінка виселення в контексті пропорційності і застосування такого закону.

Розглядом справи встановлено, що обставини стосовно вселення до цієї квартири ОСОБА_2 з дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_6 у 1999 році, як членів сім'ї, сторонами визнаються, а тому не підлягають доказуванню в силу ч.1 ст. 61 ЦПК України.

Отже, ОСОБА_2 з дітьми ОСОБА_3, ОСОБА_6 вселились та набули право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1, із дозволу та згодою позивачки - власниці квартири, із додержання вимог закону та на тих же підставах, як члени сім'ї, зареєструвалися у 2002 році та проживають по теперішній час. Після народження ОСОБА_4 сина ОСОБА_5, він був у 2011 році зареєстрований у спірній квартирі(а.с.55-58).

Будь-яких даних про наявність у власності відповідачів, в тому числі на праві користування, інших житлових приміщень, суду не надано та у судовому засіданні не встановлено.

Положеннями частини 1 ст. 156 ЖК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Змістом положень ст. 157 ЖК України передбачено право власника на виселення членів сімї власника квартири у судовому порядку без надання іншого житла у випадках, передбачених ст. 116 цього Кодексу.

Із роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985р. вбачається, що при вирішенні спорів про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ тощо.

Проте з цих підстав позов не заявлявся.

В даному випадку встановлено, що позивачем заявлені позовні вимоги на підставі статей 317,391 ЦК України про усунення перешкод у користуванні власністю, саме шляхом виселення відповідачів з належної їй квартири без надання іншого житла.

Тобто, виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК підстави для позбавлення права на житло.

Однак, ані позивачкою ані її представником не надано доказів у розумінні положень, передбачених ст. 116 ЖК України.

Сторонами не заперечується факт смерті сина позивачки ОСОБА_8

Частиною 4 ст. 156 ЖК України передбачено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

З огляду на це правових підстав для задоволення позову про виселення відповідачів, судом при розгляді справи не встановлено, а тому у його задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 61, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка також діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_5 про вселення, спонукання до проведення відповідних дій та виселення - задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1.

Зобов'язати ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 передати ОСОБА_1 ключі від квартири АДРЕСА_1.

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка також діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_5 про виселення - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Донецької області через Приморський районний суд м.Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги на рішення протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Курбанова Н. М.