20 листопада 2017 року
Справа № 489/2711/17
Номер провадження 2/489/1711/17
РІШЕННЯ

Іменем України

20 листопада 2017 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Тихонової Н.С.,

секретаря - Сироватки Т.О.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідачки - ОСОБА_3,

представника відповідачки - ОСОБА_4,

представника органу опіки та піклування - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

В червні 2017 р. ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до ОСОБА_3 Вказував на те, що він та відповідачка є батьками малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 На теперішній час сторони в зареєстрованому шлюбі не перебувають та фактичних сімейних відносин не підтримують. Син сторін ОСОБА_6 проживає разом з матірю відповідачкою ОСОБА_3 Проте позивач вважає за доцільне вирішити питання щодо визначення місця проживання дитини з ним, оскільки відповідачка вихованням та утриманням дитини не займається, має негативні характеристики, не працює, зловживає спиртними напоями, веде розкутий спосіб життя, що негативно впливає на психіку дитини.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просить суд визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком, ОСОБА_1, за адресою: м. Баштанка Баштанського району Миколаївської області, вул. Ярослава Мудрого,52.

Позивач в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав.

Відповідачка в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала. Вказувала, що визначення місця проживання з батьком є недоцільним, оскільки син тривалий час проживає з нею та забезпечений усім необхідним. Також зазначала про наявність заборгованості позивача за аліментами на її користь на утримання сина та боргів за кредитами, що визначає незадовільний майновий стан позивача.

Вислухавши сторін, свідків - ОСОБА_7, ОСОБА_8, дослідивши письмові докази, суд встановив таке.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1

Згідно Довідки ЖКП ММР «Південь» виданої за №1704 від 01.06.2017 р. малолітній ОСОБА_6 зареєстрований за адресою: м. Миколаїв, 12 Поздовжня, 47-А, кВ. 17, разом з матірю ОСОБА_3

Відповідно Виконавчого листа, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва по справі №2/489/708/15, з позивача на користь відповідачки стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_6 в розмірі 500 грн. 00 коп. щомісячно, починаючи з 24.12.2014 р. до повноліття дитини.

Згідно Довідки Баштанського районного ВДВС ГТУЮ у Миколаївській області №293 від 01.06.2017 р., у період з 14.07.2015 р. по 31.05.2017 р. ОСОБА_3 не отримувала аліментів від ОСОБА_1 на підставі вищевказаного виконавчого листа.

Відповідно до Розрахунку заборгованість позивача перед відповідачкою по сплаті аліментів на утримання сина ОСОБА_9, станом на 01.08.2017 р., складає 15 612 грн. 90 коп.

У відповідності до Довідки виданої Інгульським РЦЗ м. Миколаєва від 28.09.2017 р. ОСОБА_3 перебуває на обліку в центрі як безробітна з 30.08.2017 р.

Згідно Довідки Департаменту інформаційних технологій станом на 04.09.2017 р. ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності не притягувалась, не знятої чи непогашеної судимості не мала та в розшуку не перебувала.

Відповідно до Характеристики складеної Інгульським ВП ГУНП в Миколаївській області на ОСОБА_3, за місцем проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3 вона характеризується з позитивної сторони, спиртні напої та наркотичні засоби не вживає, веде нормальний спосіб життя. З сусідами підтримує нормальні стосунки, скарг та заяв відносно неї не надходило, на обліку не перебуває.

Разом з тим, згідно Характеристики ОСББ «Гранат-148» від 10.10.2017 року, ОСОБА_3 з 01.06.2017 р. проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, зі співмешканцем ОСОБА_10 У вказаний період дитина ОСОБА_6 за даною адресою не проживав, в гості не приходив.

Згідно Характеристики виданої ДОП Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській області від 29.05.2017 р. ОСОБА_3, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6. За місцем мешкання характеризується з негативної сторони. Сусіди скаржаться, що відповідачка несе антисоціальний спосіб життя, участі у житті будинку не приймає, порушує прийняті правила проживання, зловживає спиртними напоями.

Згідно Характеристики ОСББ «Гранат-148» від 24.05.2017 р., ОСОБА_3 фактично проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, з ОСОБА_10 За час проживання відповідачка проявила себе виключно з негативного боку, веде антисоціальний спосіб життя. У спілкуванні з сусідами провокує конфлікти, вживає нецензурну лайку. Сусіди неодноразово викликали працівників поліції щодо протиправної поведінки відповідачки та її співмешканця. Разом з нею знаходиться малолітня дитина.

Відповідно до повідомлення Миколаївського обласного наркологічного диспансеру від 26.06.2017 року № 01-1132 на запит суду, ОСОБА_3 перебуває на диспансерному обліку з 30.10.2013 року. Діагноз : РПП внаслідок вживання опіоїдів, каннабіоїдів, синдром залежності, зловживання психостимуляторами, алкоголем. Знаходилась на стаціонарному лікуванні у відділенні з 14.04.2017 року по 27.04.2017 року. Виписана в зв`язку з відмовою від лікування.

Стосовно позивача, згідно Довідки-характеристики Баштанського ВП ГУНП в Миколаївській області від 16.05.2017 р. ОСОБА_1 проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7. За місцем проживання характеризується позитивно, як порядна, спокійна, урівноважена людина. З сусідами підтримує дружні стосунки, спиртними напоями не зловживає, з особами, які ведуть анти громадянський спосіб життя, стосунків не підтримує.

Згідно Довідки Департаменту інформаційних технологій станом на 21.07.2017 р. ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності не притягувався, не знятої чи непогашеної судимості не мав та в розшуку не перебуває.

Згідно Довідки ФГ «Маяк» ОСОБА_11 від 23.06.2017 р. ОСОБА_1 працює на підприємстві з 21.06.2017 р. на посаді водія з окладом 4 600 грн. 00 коп. згідно штатного розкладу.

Відповідно до ОСОБА_5 обстеження матеріально-побутових умов проживання від 11.05.2017 р., було досліджено умови проживання позивача за адресою: Миколаївська область, м. Баштанка, вул. Ярослава Мудрого, 52. За результатами обстеження встановлено, що ОСОБА_1 проживає в окремому будинку з 5 кімнат, разом з батьками. Кімнати мебльовані, в наявності техніка, телевізор, холодильник, пральна машина. Є умови для проживання сина позивача.

Відповідно до Довідки Дошкільного навчального закладу №4 «Дюймовочка» Баштанської Міської ради Миколаївської області від 10.05.2017 р. за № 17 ОСОБА_6, 31.08.2014 р., з 18.04.2017 р. мав відвідувати цей садочок.

Відповідно до ст.ст.10,11, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

У ч. 2 ст. 24 Конституції України зазначено, що не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. У ст.51 Конституції України зазначено, що кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї.

Зокрема, у статті 141 Сімейного кодексу України зазначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частиною 1 ст. 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

За частинами першою, другою ст. 161 СК України якщо мати, батько, які проживають окремо не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 1386 (XIV) від 20 листопада 1959 року була прийнята Декларація прав дитини. Принцип 6 якої , між іншим, зазначає, що ...... ; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матірю......

Згідно з частиною першою статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Водночас у розумінні Закону України «Про міжнародні договори України» Декларація прав дитини не є міжнародним договором та не потребує надання згоди на її обов'язковість Верховною Радою України у формі ратифікації.

У контексті міжнародного права такі, серед іншого, документи як декларації міжнародних організацій відносяться до так званого «soft law» і з формально-юридичної точки зору не є тим жорстким правом, яке зобов'язує державу діяти в певний спосіб. Разом з тим Декларація визнається універсальним і ефективним механізмом та інструментом захисту прав дитини в світовому масштабі і діє з дати прийняття Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року.

При цьому, аналізуючи наведені вище норми, суд вважає, що під забороною розлучення дитини зі своєю матірю, в контексті Декларації прав дитини, слід розуміти не обовязковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі матері прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Отже, до виняткових обставин, передбачених ст. 161 СК та принципом 6 Декларації прав дитини, які свідчать про неможливість проживання дітей разом з матірю і тільки у разі наявності яких, дитина може проживати з батьком відносяться:

- відсутність у матері самостійного доходу;

- зловживання матір ю спиртними напоями або наркотичними засобами;

- аморальна поведінка матері, яка може зашкодити розвиткові дитини;

- дитина росте не під опікою та відповідальністю матері, а іншої особи;

- дитина росте з матір ю в атмосфері нелюбові;

- мати не забезпечує дитину морально та матеріально.

Відповідно до Висновку наданого Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради від 26.10.2017 р. вбачається, що орган опіки та піклування вважає доцільним визначити місце проживання ОСОБА_6, 31.08.2014 р., з матірю ОСОБА_3. При цьому орган опіки у своєму висновку посилається на документи, які містять взаємовиключні дані стосовно обох батьків, не допустив до розгляду на засіданні комісії представника батька для захисту його інтересів, натомість взяв до уваги пояснення матері ОСОБА_3. Через що суд вважає, що зазначений висновок є таким, що прийнятий без всебічного дослідження доказів, отже суд не може погодитись із ним.

В той же час, судом встановлено та сторонами у судовому засіданні не оспорювався той факт, що малолітня дитина до 01.06.2017 року мешкала разом із батьком, який позитивно характеризується, має постійний заробіток та житло, за місцем його проживання, дитина була забезпечена усім необхідним та мала відвідувати дитячий садочок.

Відповідач відразу не звертала до примусового виконання рішення суду про стягнення аліментів, через що, після звернення, була нарахована заборгованість. Відповідачка погоджувалась із проживанням малолітнього сина з батьком до 01.06.2017 року та не надавала матеріальної допомоги на його утримання.

Крім того, на підставі наданих сторонами доказів з`ясовано, що ОСОБА_3 постійно проживає не за місцем своєї реєстрації, а з цивільним чоловіком за іншою адресою, тоді як малолітньою дитиною опікується та забезпечує її догляд бабуся - мати відповідача. Також заслуговує на увагу та обставина, що ОСОБА_3 не має самостійного доходу, перебуває на обліку в наркологічному диспансері, як особа яка зловживає спиртними напоями, наркотичними засобами та відмовляється від лікування, наявна її аморальна поведінка, яка може зашкодити розвиткові дитини, що підтверджується довідкою Миколаївського обласного наркологічного диспансеру від 26.06.2017 року № 01-1132 , характеристиками та поясненнями свідків, наданими у судовому засіданні.

З чого можна зробити висновок про те, що мати не забезпечує дитину морально та матеріально.

З огляду на вищенаведене, відносно матері наявні вказані у ст.161 СК України виняткові обставини, отже дитина повинна проживати з батьком і це безперечно слугуватиме якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Так, у своїй Постанові від 14 грудня 2016 року № 6-2445цс16 Верховний Суд України (надалі ВСУ) сформував правовий висновок, який, згідно ст. 360-7 Цивільного процесуального кодексу України, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Вказаний висновок ВСУ зводиться до того, що суди можуть ухвалювати рішення про визначення місця проживання дитини разом з батьком тільки у разі наявності виняткових обставин, передбачених ст. 161 СК та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дітей разом з матірю.

17.08.2017р. ВССУ у інформаційному листі № 9-1580/0/4-17 надав деякі розяснення судам нижчих інстанцій щодо окремих питань судової практики у справах про визначення місця проживання дитини.

У вказаному листі ВССУ зазначив, що 01 липня 2017 року Європейський суд з прав людини (надалі ЄСПЛ) ухвалив рішення у справі «М. Є. проти України», яке набуде статусу остаточного відповідно до порядку, передбаченого пунктом 2 статті 44 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (надалі - Конвенція). У цьому рішенні ЄСПЛ констатував порушення Україною права заявника, гарантованого статтею 8 «Право на повагу до приватного і сімейного життя» Конвенції, у звязку з рішеннями національних судів про визначення місця проживання дитини заявника.

ЄСПЛ наголосив, що в усіх подібних випадках основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її звязків із сімєю, крім випадків, коли сімя є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

ЄСПЛ зробив висновок, що здійснений національними судами аналіз перед ухваленням рішення про визначення місця проживання доньки заявника разом із матірю, був недостатньо ретельним. Тому, незважаючи на широкі дискреційні повноваження, надані національним органам у сфері встановлення опіки над дітьми, ЄСПЛ визнав, що обґрунтування ухваленого ними рішення не є «належним та достатнім». На підставі цього ЄСПЛ визнав, що у цій справі мало місце порушення статті 8 Конвенції при визначенні місця проживання дитини заявника.

У свою чергу ВССУ наголосив, що з метою недопущення в подальшому порушень, які констатовані ЄСПЛ у справі «М. Є. проти України», у разі набрання рішенням статусу остаточного судам під час розгляду справ про визначення місця проживання дитини слід враховувати наведене вище. Крім того, під час вирішення такої категорії справ судам слід керуватись статтею 51 Конституції України, яка гарантує кожному із подружжя рівні права і обовязки у шлюбі та сімї. Схожа норма міститься також у частині шостій статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої рівність прав і обовязків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сімї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Це узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні 5 презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» від 03 грудня 2009 року).

В матеріалах справи також наявний ОСОБА_5 психологічного дослідження № 1-17 від 08.06.2017 року, відповідно до якого малолітня дитина виявляє бажання проживати разом із батьком, що не може не заслуговувати на увагу, та ні у якому разі не позбавляє права матері на спілкування із сином та прийняття участі у її вихованні та утриманні .

На підставі викладеного вище, суд вважає позовні вимоги такими , що підлягають задоволенню , оскільки відповідають найвищим інтересам дитини. При цьому доводи відповідача суд не бере до уваги, оскільки вони не є переконливими та спростовуються доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 212, 214, ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини задовольнити .

Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком, ОСОБА_1, за адресою: м. Баштанка Баштанського району Миколаївської області, вул. Ярослава Мудрого,52.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Н.С. Тихонова