АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/9737/14-ц Номер провадження 22-ц/786/2444/17Головуючий у 1-й інстанції Кривич Ж. О. Доповідач ап. інст. Бондаревська С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого судді: Бондаревської С.М.

суддів: Дряниці Ю.В., Кривчун Т.О.

при секретарі: Радько О.М.

за участі адвоката - Милованова Р.В.

позивача - ОСОБА_3

відповідача - ОСОБА_4

представника позивача - ОСОБА_5

представника відповідача - ОСОБА_6

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 серпня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю і поділ спільного майна подружжя.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначав, що він понад 28 років перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, за час перебування в якому ними за спільні кошти було набуто майно, згоди щодо поділу якого між ними не досягнуто.

Просив поділити спільне майно подружжя, яке є об'єктом спільної сумісної власності, визнавши за ним право особистої власності на квартиру АДРЕСА_3, загальною площею 58,72 кв.м.

Визнати за відповідачем ОСОБА_4 право особистої власності на частину цілісного майнового комплексу по АДРЕСА_4 загальною площею 39,2 кв.м; 1/5 частини АДРЕСА_5 що належить йому, ОСОБА_3 /т. 1 а.с. 1-6/.

У грудні 2014 року ОСОБА_4, в свою чергу, звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя / т. 1 а. с. 38-42/.

В позовній заяві вказувала, що з ОСОБА_3 вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з квітня 1986 року. Від спільного життя мають трьох дорослих дітей: доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та синів: ОСОБА_8 та ОСОБА_15 ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 26 листопада 2014 року шлюб між ними розірвано.

В період шлюбу, крім вказаного позивачем по первісному позову майна, ними було придбано автомобіль Тойота Кемрі, 2012 року випуску, який був оформлений на відповідача ОСОБА_3 Вартість автомобіля згідно договору купівлі-продажу від 17 лютого 2012 року складає 322 404 грн.

Крім цього, до спільного майна, що підлягає розподілу належить садовий будинок з господарськими будівлями, що розташований в АДРЕСА_6, вартістю 237 423 грн., право власності на який зареєстровано за ОСОБА_3

Просила визнати зазначене майно об'єктом права спільної сумісної власності подружжя; поділити між нею та ОСОБА_3 садовий будинок з господарськими будівлями, шляхом визнання за кожним із них права власності по ? частині; спірний автомобіль Тойота Кемрі залишити у користуванні ОСОБА_3, стягнувши з нього на її користь грошову компенсацію вартості автомобіля у сумі 161 202 грн. /т. 1 а. с. 70-71/.

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 04 лютого 2015 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя об'єднано з первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя /т. 1 а. с. 124/.

В ході судового розгляду справи позивач за первісним позовом неодноразово змінював та уточнював позовні вимоги, остаточно визначившись з якими, просив визнати спільним майном подружжя приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_4», що знаходиться по АДРЕСА_7 /до переобладнання - квартира АДРЕСА_1 (АДРЕСА_1/; приміщення магазину«ІНФОРМАЦІЯ_4», що знаходитьсяпо АДРЕСА_8 /до переобладнання - частина цілісного майнового комплексу/; садовий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_9 кошти в сумі 566 362 грн. 91 коп., отримані ним від продажу автомобіля Тойота Кемрі, 2012 року виробництва.

Позивач просив виділити йому у власність садовий будинок з господарськими будівлями вартістю 667 320 грн. та кошти від продажу автомобіля в сумі 566 362 грн. 91коп.

У власність ОСОБА_4 просив виділити приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_4», що знаходитьсяпо АДРЕСА_10 вартістю 894 600 грн., та приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_4» по АДРЕСА_11 вартістю 608 300 грн., що знаходиться.

Стягнути з ОСОБА_4 на його користь компенсацію як різницю між вартістю майна в сумі 134 608 грн., а також 1/2 частину доходів, отриманих нею від підприємницької діяльності за період з 2012 року по 2014 рік включно в сумі 581 704 грн. /т. 1 а.с. 77-79, 179- 181, 186; т. 2 а.с. 205, т. 3 а.с. 65-69, 88/.

Також неодноразово змінювала свої позовні вимоги і позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_4 При цьому, на відміну від обставин, викладених нею в її зустрічній позовній заяві у грудні 2014 року, окрім позовних вимог, вона змінила також свою позицію щодо маси спільного майна подружжя, вказуючи, що приміщення магазинів «ІНФОРМАЦІЯ_4» є її особистою приватною власністю, оскільки приміщення по АДРЕСА_12 було придбано нею за позичені кошти, які повернула за неї її мати. Інший магазин «ІНФОРМАЦІЯ_4» по АДРЕСА_7 належить особисто їй, оскільки придбаний за отримані нею кошти від підприємницької діяльності, в той час, як ОСОБА_3 з 1996 року і до розірвання між ними у 2014 році шлюбу не працював, жив за рахунок коштів, які заробляла вона.

З урахуванням уточнених позовних вимог просила:

- визнати її особистою приватною власністю приміщення обох магазинів «ІНФОРМАЦІЯ_4», вартістю 608 300 грн. та 894 600 грн. відповідно;

- визнати спільною сумісною власністю подружжя садовий будинок з земельною ділянкою в садівничому товаристві «Строітєль», вартістю 667 320 грн., та грошові кошти, одержані відповідачем від продажу автомобіля «Тойота Кемрі» в сумі 556 362 грн. 91 коп.;

- виділити їй та визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 407 кв.м та садовий будинок загальною площею 103,4 кв. м, житловою площею 45,1 кв.м в садів-ничому товаристві «Строітєль», вартістю 667 320 грн., а ОСОБА_3 - грошові кошти в сумі 556 362 грн. 91 коп., отримані ним від продажу автомобіля «Тойота Кемрі» стягнувши з неї на його користь грошову компенсацію у розмірі 100 957 грн. 09 коп. /т. 1 а. с. 70-71, т. 3 а. с. 53-59, 78-79/.

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 серпня 2016 року відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України - залишено без розгляду позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 в частині:

- поділу як спільного майна подружжя квартири АДРЕСА_13 та визнання за ОСОБА_4 права власності на належну йому 1/5 частку цієї квартири;

- поділу автомобіля Тойота Яріс, 2013 року виробництва;

- поділу товару, що знаходиться в обох магазинах «ІНФОРМАЦІЯ_4».

Залишено без розгляду позовні вимоги ОСОБА_4 в частині:

- врахування при поділі вартості автомобіля Тойота Яріс, 2013 року виробництва;

- визнання її особистою приватною власністю садового будинку з господарськими будівлями та земельною ділянкою в АДРЕСА_14

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 серпня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано спільним майном подружжя, яке підлягає поділу між ним у рівних частках є:

- приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_4», що знаходиться по АДРЕСА_15

- приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_4», що знаходиться у будинку АДРЕСА_16

- садовий будинок з господарськими спорудами на земельній ділянці по АДРЕСА_17

- грошові кошти в сумі 566 362 грн. 91 коп., отримані ОСОБА_3 від продажу автомобіля Тойота Кемрі.

Виділено у власність ОСОБА_3 садовий будинок з господарськими спорудами на земельній ділянці в АДРЕСА_18, вартістю 667 320 грн., грошові кошти в сумі 566 362 грн. 91 коп., отримані ним від продажу автомобіля Тойота Кемрі, а всього майна на суму 1 233 682 грн. 91 коп. Виділено у власність ОСОБА_4 приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_4», що знаходиться по АДРЕСА_19, вартість якого становить 894 600 грн., приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_4» по АДРЕСА_20, вартість якого становить 608 300 грн., а всього майна на суму 1 502 900 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 134 608 грн. 55 коп. компенсації (грошові кошти в сумі 100 957 грн. 09 коп. внесені ОСОБА_4 на депозитний рахунок ТУ ДСАУ в Полтавській області). Позовні вимоги ОСОБА_3 в частині стягнення на його користь 1/2 частки доходів, отриманих ОСОБА_4 від підприємницької діяльності у 2012-2014 роках в сумі 581 704 грн., а також позовні вимоги ОСОБА_4 в частині визнання обох приміщень магазинів «ІНФОРМАЦІЯ_4» її особистою приватною власністю та про виділ їй у власність садового будинку з господарськими спорудами та земельною ділянкою по АДРЕСА_21 - залишено без задоволення.

Вирішено питання про розподіл судових витрат /т. 3 а. с. 103-113/.

Не погодившись з даним судовим рішенням, ОСОБА_4 оскаржила його в апеляцій- ному порядку.

В апеляційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстан-ції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 серпня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково, а її позовні вимоги до ОСОБА_3 - задовольнити в повному обсязі /т. 3 а. с. 117-125/.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 04 жовтня 2016 року рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 серпня 2016 року залишено без змін /т. 3 а. с. 149-154/.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 04 жовтня 2016 року - скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції /т. 3 а. с. 208-211/.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, їх представ-ників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджується наявними у справі доказами, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 квітня 1986 року до 26 листопада 2014 року. Спільне проживання припинили з червня 2014 року. В даному шлюбі мають трьох дорослих дітей: доньку - ОСОБА_7., ІНФОРМАЦІЯ_3, та синів - ОСОБА_7 і ОСОБА_8, які народились ІНФОРМАЦІЯ_5

Родина проживала у чотирьохкімнатній квартирі АДРЕСА_2, яка належить сторонам та їх дітям на праві спільної сумісної власності.

Після фактичного припинення подружніх відносин ОСОБА_3 у зазначеній квартирі не проживає /т.1 а.с. 14-16/.

Згідно свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця, ОСОБА_4 з березня 1994 року і до теперішнього часу здійснює підприємницьку діяльність /т.1 а. с. 73/.

Згідно копії трудової книжки, ОСОБА_3 до 22 жовтня 1996 року працював у Кременчуцькому ВО «Дормаш» водієм /т.1 а.с. 132/.

На підставі договору купівлі-продажу, укладеного 17 лютого 2000 року ТОВ «Кіпарис» з ОСОБА_4, остання купила частину цілісного майнового комплексу, що знаходиться по АДРЕСА_22 за балансовою вартістю - 4 675 грн.

В даний час - це приміщення магазину промислових товарів загальною площею 39,2 кв. м /т. 1, а. с. 11, 13/.

При цьому судом встановлено, що за версією ОСОБА_4, підтвердженою показаннями свідка ОСОБА_9 та фотокопією договору позики, придбання вказаного приміщення відбулося за рахунок позичених у ОСОБА_9 коштів /т. 2 а. с. 68/, які у подальшому, як стверджує ОСОБА_4, останній повернула мати ОСОБА_4- ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 року. За твердженням ОСОБА_3- приміщення було придбане за їх спільні кошти, про договір позики йому нічого не було відомо, і такі обставини насправді не існували.

Також судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу, укладеного 18 травня 2005 року, ОСОБА_4 придбала у ОСОБА_11 квартиру АДРЕСА_23 за 12 632 грн. В даний час - це вбудоване приміщення магазину непродовольчих товарів по АДРЕСА_24

При цьому, ОСОБА_4 вважає це приміщення своєю особистою власністю, як майно, придбане нею за рахунок доходів від підприємницької діяльності. В свою чергу ОСОБА_3 - приміщення магазину вважає спільним майном подружжя, пояснюючи, що після звільнення з ПАТ «Кредмаш», де у ті часи тривалий час не сплачували заробітну плату, він постійно разом із дружиною займався торгівельною діяльністю, на доходи від якої існувала їх сім'я та придбавалося спірне майно.

Окрім того, судом встановлено, що у 2006 році сторони придбали старий садовий будинок у АДРЕСА_25. Згодом замість нього вони побудували новий садовий будинок, право власності на який оформлено рішенням Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області №05 від 26 травня 2011 року на ім'я ОСОБА_3 Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії НОМЕР_2 від 16 лютого 2010 року, земельна ділянка за вказаною адресою, площею 0,0407 га передана у власність ОСОБА_3 для ведення садівництва /т. 1 а. с. 45-53; т. 2 а. с. 148 б/.

ОСОБА_3вважає садовий будинок з господарськими будівлями спільним майном, а земельну ділянку - своєю особистою власністю, з підстав, визначених положеннями ст. 61 СК України, в редакції, чинній на дату отримання ним права власності на вказану земельну ділянку. ОСОБА_4, в свою чергу,посилаючись на норми ст. 120 Земельного Кодексу України, ст. 367 Цивільного кодексу України, вважає будинок з земельною діяльністю спільною сумісною власністю сторін.

Судом також встановлено, що 17 лютого 2012 року ОСОБА_3 придбав у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Компанія «Про Лайн» автомобіль Тойота Кемрі, 2012 року виробництва, вартістю 322 404 грн. /т. 1 а. с. 53-58/.

На час вирішення даного спору, ОСОБА_3 продав вказаний автомобіль. Сторони погодились з вартістю автомобіля Тойота Кемрі д.н.з. НОМЕР_1, визначеною за висновком судової автотоварознавчої експертизи станом на 12 лютого 2016 року, з урахуванням строку експлуатації транспортного засобу, в сумі 566 362 грн. 91 коп. /т. 2 а. с. 122-134/.

Встановлено, що у власності подружжя перебував та кож автомобіль Тойота Яріс, 2013 року виробництва, який 5 серпня 2014 року ОСОБА_3за домовленістю з ОСОБА_4 переоформив на ім'я сина ОСОБА_8/т. 1 а. с. 157-162/. Даний автомобіль не є предметом поділу, оскільки сторони свої позовні вимоги в частині врахування при поділі його вартості просили залишити без розгляду.

Відповідно наданих до суду податкових декларацій та звітів суб'єкта малого підприємництва-фізичної особи ОСОБА_4, у 2012 році вона отримала від торгівельно-закупівельної діяльності дохід у сумі 318 367 грн., у 2013 році - 455 928 грн., у 2014 році - 389 113 грн., а всього - в сумі 1 163 408 грн. /т. 2 а. с. 2-7/.

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_3 про стягнення на його користь половини доходів, отриманих ОСОБА_4 у 2012-2014 роках в сумі 581 704 грн., суд першої інстанції обґрунтовував тим, що у зазначений період сторони проживали однією сім'єю, за рахунок цих коштів сторонни, як подружжя, утримували себе, придбавали майно, допомогали дітям.

В частині вирішення зазначених позовних вимог, а також в частині виділення у власність ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 566 362 грн. 91 коп., отримані ним від продажу автомобіля Тойота Кемрі, рішення суду жодною зі сторін не оскаржено, а тому не є предметом апеляційного розгляду.

Задовольняючи частково інші позовні вимоги сторін, районний суд виходив з того, що майно, в тому числі і спірна нерухомість у вигляді приміщень двох магазинів, щодо визначення статусу і поділу яких сторони не можуть досягнути згоди, придбане ними в період шлюбу, а отже, є їх спільною сумісною власністю, а відтак не може бути визнано як особиста приватна власність ОСОБА_4, з огляду на твердження останньої, що воно придбане за отримані нею кошти від підприємницької діяльності, а також за кошти третіх осіб.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя, тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя, визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За нормами ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Таким чином, вирішуючи даний спір по суті, суд першої інстанції вірно виходив з того, що позивачем за зустрічним позовом - ОСОБА_4 не доведено факт придбання спірного майна за особисті кошти, у той час, як під час розгляду справи беззаперечно встановлено, що ОСОБА_3 на протязі всього періоду подружнього життя брав безпосередню участь у веденні сімейного господарства та своєю працею постійно допомогав дружині у підприємницькій діяльності, а отже спірне майно необхідно вважати спільним майном подружжя.

Такий висновок суду відповідає фактичним обставинам, а також узгоджується з наявними у справі доказами та нормами чинного законодавства, що врегульовують спірні правовідносини.

Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується нормами ст. 60 СК України. Доки інший з подружжя не доведе протилежне, діє презумпція спільного майна подружжя.

Таким чином, ОСОБА_4, у відповідності до ст. ст. 10 ч. 3, 60 ч. 1 ЦПК України, зобов'язана довести факт придбання спірного майна за особисті кошти, отримані від підприємницької діяльності.

В свою чергу, доводи апелянта про те, що таке майно було придбано нею як приватним підприємцем та за кошти, отримані від підприємницької діяльності, які вона вважає особистими коштами, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Більше того, вони спростовуються поясненнями всіх без виключення свідків, допитаних в суді першої інстанції, як зі сторони ОСОБА_8, так і на боці ОСОБА_4, які не заперечуючи того факту, що головна роль в сімейному бізнесі безперечно належала ОСОБА_4, одноголосно підтвердили безпосередню участь і допомогу ОСОБА_8 у підприємницькій діяльності на протязі всього періоду її існування до фактичного припинення між сторонами сімейних стосунків.

Так, свідок ОСОБА_13, зокрема повідомив, що знайомий з колишнім подружжям ОСОБА_8 понад 20 років, практично вони одночасно розпочинали свій бізнес, разом їздили за товаром у Польщу, Одесу, Київ, Москву, разом у 90-ті роки торгували на ринках. При цьому свідок повідомив, що бізнес ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був однозначно сімейним, поза як останній постійно був разом зі своєю колишньою дружиною, допомагав їй, їздив за товаром, торгував на ринках, і лише внаслідок їх спільної діяльності вони змогли вийти на більш високий рівень: відкрити в м. Кременчуці магазини, а в подальшому придбати інше майно, в тому числі садовий будинок та коштовні транспортні засоби. Крім того, даний свідок повідомив, що йому відомо про те, що позивач працював у приватній пікарні, а потім на таксі, возив безпосередньо і його за товаром, в тому числі і до Польщі, до поки не був повністю задіяний в сімейному бізнесі, після чого свідок змушений був прийняти на роботу іншого водія.

Факт участі ОСОБА_3 у підприємницькій діяльності разом з ОСОБА_4 підтвердили також допитані на боці останньої свідки ОСОБА_12, ОСОБА_14, а також донька сторін - ОСОБА_7

З огляду на викладене, колегія суддів вважає доведеним факт належності спірного майна сторін до спільної сумісної власності подружжя внаслідок придбання його під час шлюбу за спільною участю подружжя працею та внаслідок праці і коштами в набутті цього майна.

Оскільки набуте сторонами спірне майно відповідає статусу спільної сумісної власності за критеріями його набуття під час шлюбу та за спільні сумісні кошти внаслідок спільної праці подружжя, судом першої інстанції, при вирішенні даного спору, правильно застосовано норми ст. ст. 60, 70, 71 СК України, з визначенням розміру часток майна, та його поділу, що, зокрема, відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у Постанові №6-2641 цс 15 від 16 грудня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Звідси посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_4 на помилкове незастосування судом першої інстанції до спірних правовідносин норм п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України не є обґрунтованим.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 про визнання за нею права особистої приватної власності на приміщення магазинів «ІНФОРМАЦІЯ_4», суд першої інстанції правомірно виходив із встановлених обставин, при цьому надав відповідну оцінку наявній у справі фотокопії договору позики, яка, зокрема не підтверджує факту як придбання ОСОБА_4 частини цілісного майнового комплексу, розташованого по АДРЕСА_26, саме за кошти, отримані у свідка ОСОБА_9, так і тієї обставини, що кошти, отримані в борг, були повернуті матір'ю ОСОБА_4 - ОСОБА_10

На думку колегії суддів, доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують правильності висновків суду, як і не підтверджують належними доказами їх неправомірність.

Окрім того, на виконання вимог ч. 4 ст. 338 ЦПК України, колегія суддів, ретельно дослідивши матеріали справи, наявні у ній письмові докази, заслухавши пояснення сторін, їх представників, - встановила, що як договір купівлі-продажу від 17 лютого 2000 року з ТОВ «Кіпарис» на придбання частини цілісного майнового комплексу, що знаходиться по АДРЕСА_27 так і договір купівлі-продажу від 18 травня 2005 року з ОСОБА_11 щодо купівлі квартири АДРЕСА_23, - ОСОБА_4 укладала як фізична особа, також як за фізичною особою за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на вказані об'єкти нерухомості /т.1 а. с. 7-9, 11-13/.

За наведених обставин, безпідставними є також доводи апелянта про те, що вона набувала зазначене нерухоме майно в період шлюбу як фізична особа-підприємець для здійснення підприємницької діяльності не за спільні кошти подружжя та діяла виключно як власник цього майна й суб'єкт господарювання.

З урахуванням викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 серпня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ Бондаревська С.М.

Судді: /підписи/ Дряниця Ю.В.

Кривчун Т.О.

З оригіналом згідно:

Суддя: Бондаревська С.М.