Справа № 159/3645/17
Провадження № 2/159/1185/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

14 листопада 2017 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Лесика В.О.,

за участю секретаря Жукової Ю.В.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості із заробітної плати та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку і видачі трудової книжки, стягнення моральної шкоди

в с т а н о в и в :

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що з травня 2015 року працювала у фізичної особи-підприємця (далі ФОП) ОСОБА_2 менеджером з продажу меблів, однак офіційно прийнята на роботу лише 04 серпня 2015 року. Згодом дізналась про зміну власника на ФОП ОСОБА_3. Через несвоєчасну виплату заробітної плати та незадовільні умови праці вона 03 червня 2016 року попередила власника про звільнення за власним бажанням, однак була звільнена заднім числом - 31 травня 2016 року на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. В порушення вимог законодавства власником у день звільнення не проведено повний розрахунок і не видана трудова книжка. У звязку з цим позивач просила стягнути з ФОП ОСОБА_2 компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки та неоплачену в подвійному розмірі оплату праці в неробочі та святкові дні за період з 05.08.2015 по 04.02.2016 в розмірі 4122,00 грн., стягнути з ФОП ОСОБА_3 компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки та неоплачену в подвійному розмірі оплату праці в неробочі та святкові дні з 04.02.2016 по 31.05.2016 в розмірі 2777,00 грн, середній заробіток за час вимушеного прогулу через затримку видачі трудової книжки за період з 31.05.2016 по 28.07.2016 року в розмірі 2900,00 грн, середній заробіток за затримку виплати компенсації невикористаної відпустки із червня 2016 по вересень 2017 в розмірі 20300,00 грн, заборгованість із заробітної плати за травень 2016 в розмірі 1450,00 грн, середній заробіток за час несвоєчасної виплати заробітної плати за період з червня 2016 по вересень 2017 в розмірі 20300,00 грн., а також просила стягнути відшкодування завданої неправомірними діями ОСОБА_3 моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримала повністю та пояснила, що за час роботи у відповідачів її трудові права грубо порушувались, зокрема вона працювала по десять дванадцять годин на день, у святкові та вихідні дні, виплата заробітної плати не фіксувалась, відпустка не надавалась, звільнено її за підробленими заявами, з надуманих підстав, без виплати належних сум заробітної плати і компенсації за невикористану відпустку. Тривалий час вона намагалась захистити порушені права шляхом звернення до правоохоронних органів, однак кримінальне провадження за її заявою закрито. Сподіваючись на судовий захист, вона просить задовольнити її позов в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не зявились, хоча належним чином були повідомленні про час і місце його проведення.

Враховуючи згоду позивача, суд керуючись положеннями ст.224 ЦПК України, вважає необхідним ухвалити заочне рішення у справі.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Дотримаючись принципу диспозитивного цивільного процесу, суд розглядає справу в межах заявлених позивачем вимог (ст..11 ЦПК).

Позивач не порушує перед судом питання щодо неправомірності звільнення чи невірного визначення часу укладення з відповідачами трудового договору, тому суд встановлює лише ті обставини, які входять в предмет доказування у спорі щодо невиплати при звільненні належної заробітної плати, затримки видачі трудової книжки та нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу і невиплати заробітку.

При встановленні фактів, що мають значення для справи, суд керується положеннями ст..10,60,61 ЦПК, за якими сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі наданих суду доказів встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 04 серпня 2015 року прийнята фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 на роботу на посаду менеджера з продажу, про що зроблено відповідний запис у трудовій книжці позивача та видано наказ №5 від 04.08.2015.

Звільнена позивач за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України 04.02.2016.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

У день звільнення працівнику за нормами трудового законодавства має бути видана заробітна плата, включаючи плату за останній день роботи та компенсація за невикористані дні відпустки.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення не виплаченого при звільненні заробітку, який складається із оплати роботи в святкові і неробочі дні в подвійному розмірі.

Відповідно до статті 107 КЗпП робота у святковий і неробочий день (частина четверта статті 73) оплачується у подвійному розмірі:

1) відрядникам - за подвійними відрядними розцінками;

2) працівникам, праця яких оплачується за годинними або денними ставками, - у розмірі подвійної годинної або денної ставки;

3) працівникам, які одержують місячний оклад, - у розмірі одинарної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота у святковий і неробочий день провадилася у межах місячної норми робочого часу, і в розмірі подвійної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота провадилася понад місячну норму.

Оплата у зазначеному розмірі провадиться за години, фактично відпрацьовані у святковий і неробочий день.

На бажання працівника, який працював у святковий і неробочий день, йому може бути наданий інший день відпочинку.

Як зазначено Державною інспекцією України з питань праці в акті перевірки субєкта господарювання ФОП ОСОБА_2 від 07.09.2016 ОСОБА_1 відпрацьовувала щомісячно кількість робочих днів, яка відповідає нормі. Заборгованість із заробітної плати відсутня.

Будь-яких інших доказів на підтвердження роботи в святкові чи неробочі дні позивачем суду не надано, крім того позивачем не визначені конкретні дні роботи та тривалість роботи в годинах. Тому в цій частинці позовні вимоги є недоведеними і задоволенню не підлягають.

Водночас вищезазначеним актом перевірки підтверджено невиплату ОСОБА_1 при звільненні компенсації невикористаної щорічної відпустки.

Відповідно до статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткових відпусток працівникам, що мають дітей.

Нарахування компенсації за дні невикористаної щорічної відпустки здійснюється у відповідності з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року (далі - Порядок).

Зокрема, згідно п.7 Порядку нарахування компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про

працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються.

Таким чином, для обрахунку розміру компенсації необхідно визначити кількість днів невикористаної відпустки та розмір заробітку, з якого такий розрахунок проводиться.

Відповідно до ст.75 КЗпП щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Позивач пропрацювала у ФОП ОСОБА_2 менше року з 04.08.2015 по 04.02.2016 року. Без урахування вихідних та святкових днів, цей період становить 181 календарний день, тому вона набула право на 12 днів щорічної відпустки : (366-11 святкових і неробочих дні) відповідає 24 дні відпустки, а 181 12 дням.

Обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані дні відпустки провадиться згідно п. 2 Порядку, а саме виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані дні відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

Отже, до розрахунку необхідно взяти заробітну плату за період з 01.09.2015 по 01.01.2016 ( 1450,00 х4= 5800,00 грн)

За правилами п. 7 Порядку сумарну суму заробітку необхідно поділі на кількість календарних днів даного періоду без урахування неробочих і святкових днів, тобто 121 та помножити на кількість днів , які підлягають компенсації ( це 12 днів).

Розмір компенсації за невикористані позивачем днів відпустки становить 5800 :121х12=575,20 грн.

Згідно квитанції та повідомлення Державного підприємства «Укрпошта» ОСОБА_2 16 січня 2017 року перераховано позивачу та 24 січня 2017 отримано останньою 482,77 грн. компенсації за дні невикористаної відпустки.

З урахуванням відрахувань податків та зборів виплата компенсації проведена відповідачем в повному обсязі.

Таким чином, вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки також задоволенню не підлягають.

Вимоги про стягнення з ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку позивачем не заявлені.

Вирішуючи позовні вимоги до відповідача ОСОБА_3 суд враховує наступне.

Як встановлено в ході судового розгляду, після звільнення з роботи у ФОП ОСОБА_2 позивач фактично залишилась на тому ж робочому місці та у звязку із зміною власника продовжила працювати менеджером з продажу меблів в магазині «Парус» в м.Ковелі, а наступного після звільнення дня з нею уклав трудовий договір ФОП ОСОБА_3.

Згідно записів у трудовій книзі позивач перебувала у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_3 з 05.02.2016 по 31.05.2016.

Позивач вважає, що при звільненні їй не виплачена заробітна плата за травень 2016 року в розмірі 1450, 00 грн., не проведено оплату роботи в святкові і неробочі дні в подвійному розмірі, не виплачено компенсацію за невикористані дні відпустки.

Жодних доказів на підтвердження перших двох вимог позивачем не надано, в той же час з акту перевірки Державної інспекції з питань праці від 28.12.2016 року вбачається, що ОСОБА_1 працювала кожного місяця без перевищення норм робочого часу, заборгованість із заробітної плати відсутня.

Наведене дає суду підстави зробити висновок про недоведеність позивачем заявлених вимог в цій частині.

Водночас, актом Держінспекції з питань праці підтверджено порушення відповідачем ОСОБА_3 вимог законодавства щодо виплати працівнику при звільненні компенсації невикористаних днів відпустки.

При розрахунку компенсації суд керується, як вже вище зазначалось, ст..75,116 КЗпП, п.2,п.7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року (далі - Порядок).

Позивач пропрацював у ФОП ОСОБА_3 менше року з 05.02.2016 по 31.05.2016 року. Без урахування вихідних та святкових днів, цей період становить 114 календарних дні, тому вона набула право на 8 днів щорічної відпустки : (366-11святкових і неробочих дні) відповідає 24 дні відпустки, а 114 8 дням.

До розрахунку необхідно взяти заробітну плату за період з 01.03.2016 по 01.04.2016 ( 1450,00 грн)

Розмір компенсації за невикористані позивачем днів відпустки становить 1450 :30х8=386,67 грн.

Згідно квитанції 16 січня 2017 року відповідачем сплачено позивачу 307,65 грн.

Отже, з урахуванням податків та обовязкових платежів виплата компенсації за невикористані дні відпустки проведена відповідачем ОСОБА_3 в повному обсязі 16.01.2017 року.

Таким чином, у стягнення компенсації за невикористані дні відпустки слід відмовити.

Однак, мала місце затримка розрахунку при звільненні.

Як вже суд зазначав у цій справі, за правилами ст..116 КЗпП України при звільненні працівнику повинні бути виплачені заробітна плата та компенсація за невикористані дні відпустки.

Відповідальність за порушення прав позивача на працю у звязку із не проведення розрахунку і виплати суд, належних при звільненні, передбачена ст..117 КЗпП України.

Цією статтею визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Затримка розрахунку мала місце з 01.06.2016 року по 16.01.2017 року, тобто 158 робочих днів.

Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів.

Згідно з довідкою Пенсійного Фонду України за останні два місяці роботи (квітень-травень 2016 року) позивачу нараховано 2900 грн заробітної плати за 21 відпрацьований робочий день у квітні та за 19 у травні. Середньоденна заробітна плата позивача становить 2900:40=72,5 грн. А середній заробіток за час затримки становить 72,5х158=11455 грн.

Водночас, позивач просить стягнути з відповідача ФОП ОСОБА_3 середній заробіток не лише за час затримки розрахунку при звільненні, але й за час вимушеного прогулу через затримку видачі трудової книжки.

Позивач , як у позовній заяві, так і в скаргах в правоохоронні органи, зазначає дату фактичної видачі трудової книжки після звільнення 28.07.2016.

Порядок ведення та зберігання трудових книжок встановлений ст..48 КЗпП, постановою Кабінету міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників», Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затв.наказом міністерства соціального захисту населення та міністерства юстиції України N 58 від 29.07.93 р.

Так, згідно ст..48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації.

Згідно п.3,4 Постанови Кабінету міністрів України від 27.04.1993 №301 трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Згідно п. 7.1 Інструкції на підприємстві ведеться така документація щодо обліку бланків трудових книжок і заповнених трудових книжок:

а) книга обліку бланків трудових книжок і вкладишів до них,

затверджена наказом Мінстату України від 27 жовтня 1995 року N

277

б) книга обліку руху трудових книжок і вкладишів до них,

затверджена наказом Мінстату України від 27 жовтня 1995 року N

277.

До книги обліку бланків трудових книжок і вкладишів до них

вносяться усі операції, пов'язані з одержанням і витрачанням

бланків трудових книжок і вкладишів до них із зазначенням серії та

номера кожного бланку. Книга ведеться бухгалтерією підприємства.

Книга обліку руху трудових книжок і вкладишів до них ведеться

відділом кадрів або іншим підрозділом підприємства, який здійснює

оформлення прийняття і звільнення працівників. У цій книзі

реєструються всі трудові книжки, що прийняті від працівників при

влаштуванні на роботу, а також трудові книжки і вкладиші до них із

записом серії і номера, що видані працівникам знову.

Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на спростування тверджень позивача щодо несвоєчасної видачі трудової книжки.

Тому суд вважає доведеною ту обставину, що трудова книжка позивача видана відповідачем ОСОБА_3 не в день звільнення, а 28.07.2016 року.

За таке порушення для відповідача наступає відповідальність, передбачена ч.5 ст.235 КЗпП, за умовами якої у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, суд встановив, що відповідач ОСОБА_3 допустив два порушення законодавства про працю, за які наступає відповідальність у виді сплати середнього заробітку.

Як розяснив Верховний Суд України у постанові №6-2912цс16 від 18.01.2017 при одному звільненні працівника подвійне стягнення середнього заробітку за правилами ст..117 та ст..235 КЗпП не допускається, оскільки не відповідає принципу пропорційності компенсації порушеному праву.

Тому, враховуючи, що порушення щодо затримки розрахунку було більш тривалим, ніж затримка видачі трудової книжки, суд вважає необхідним стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку.

При визначенні суми стягнення за ст.117 КЗпП суд вважає доцільним застосувати передбачений ст..117 КЗпП принцип пропорційності.

Так, у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Тобто застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року (справа № 6-41цс15 від 13.03.2017 року, № 6-259 цс17, від 27 квітня 2016 року в справі № 6-113цс16, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для застосування.

Враховую суму несвоєчасно виплаченої компенсації за невикористані дні відпустки, час прострочення виплати, суму на яку претендувала позивач, суд вважає необхідним стягнути з з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача 6000 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку, замість належних 11455 грн.

Що стосується вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_3 відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 10000 грн, то вона задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

ОСОБА_1 позивача вимагати відшкодування завданої порушенням трудового законодавства моральної шкоди передбачено ст.237-1 КЗпП України.

Для звернення до суду із відповідним позовом встановлені строки.

В силу ст.233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як встановлено судом, позивач звільнена з роботи 31.05.2016 року, трудова книжка видана їй 28.07.2016, компенсацію за невикористану відпустку вона отримала 24.01.2017, а до суду з позовом про стягнення моральної шкоди звернулась лише у вересні 2017 року, тобто з пропуском встановленого тримісячного строку.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Проаналізувавши обставини справи та заслухавши доводи позивача, суд не вбачає підстав для поновлення пропущеного строку, оскільки позивач фактично з січня по вересень 2017 року не вживала жодних заходів для захисту свого права без жодних на те поважних причин.

За умов пропуску строку звернення до суду та відсутності підстав для його поновлення, суд зобовязаний відмовити у задоволенні заявлених вимог.

Підсумовуючи все вище викладане, суд доходить висновку, що у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 слід відмовити, а позов до ОСОБА_3 задовольнити частково , стягнувши середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 6000 грн.

За правилами ст..88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_3 на користь держави підлягають стягненню судові витрати в розмірі 640 грн. судового збору, від сплати якого позивач була звільнена при поданні позовної заяви.

Керуючись ст. ст. 10,60,61, 88, 212, 213, 215, 218,224 ЦПК України, на підставі ст.ст. 48,75,107,116,117, 235 КЗпП,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості із заробітної плати та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку і видачі трудової книжки, стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 6000 грн. (шість тисяч грн..) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 в доход держави судовий збір в розмірі 640 грн.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості із заробітної плати відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області через Ковельський міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні при його проголошенні протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий:ОСОБА_4