Справа № 645/1694/16-ц
Провадження № 2/645/143/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2017 рокуФрунзенський районний суд м. Харкова у складі:головуючого судді Бондарєвої І.В., при секретарі судових засідань ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про відшкодування збитків, визнання договору недійсним, витребування майна з чужого володіння, визнання права власності, треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7,-

в с т а н о в и в :

11.04.2016 р. позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просить суд визнати недійсним договір представництва, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений 21.04.2009 р. приватним нотаріусом ОСОБА_6 довіреностю від імені ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_3; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 24.04.2009 року між ОСОБА_2, від імені якої діяв ОСОБА_3, та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_8; витребувати із володіння ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_2, та визнати за позивачем право власності на квартиру АДРЕСА_3.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 24.04.2009 р. ОСОБА_3, діючи від імені позивача ОСОБА_2 згідно довіреності, зміст якої вона не знала, продав ОСОБА_4 квартиру позивача, розташовану за адресою: м.Харків, пр..Московський, б.№ 248А кв.52, та грошей після продажу квартири позивачеві не віддав. Таким чином, позивач залишилась без житла та без грошей.

Вважає, що довіреність позивача, видана 21.04.2009 р. на імя ОСОБА_3 та посвідчена приватним нотаріусом ОСОБА_6, та Договір купівлі-продажу від 24.04.2009 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_7В,. є недійсними з підстав вчинення їх з корисливим мотивом із застосуванням обману.

Вироком Апеляційного суду Харківської області від 24.12.2015 року ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні відносно позивача протиправного діяння: обманним шляхом заволодів правом розпоряджатись належним позивачеві майном та шляхом обману і самим майном. Отже, спірна квартира вибула з володіння позивача поза її волі, шляхом обману, що є підставою для визнання правочинів недійсними та витребування майна від теперішнього володільця ОСОБА_5, якій квартира належить на підставі договору купівлі-продажу від 08.09.2015 року.

Довіреність позивача ОСОБА_2, видана 21.04.2009 р. на імя ОСОБА_3, є підтвердженням наявності договору про представництво ОСОБА_3 інтересів позивачки перед третіми особами, тобто за законом та у відповідності ст.. 237-239 ЦК України.

Сам по собі договір про представництво інтересів ОСОБА_2, на підтвердження якого була видана довіреність, посвідчена 21.04.2009 р. приватним нотаріусом ОСОБА_6, є недійсним з підстав ст.ст.203, 230 ЦК України, що підтверджується вироком Апеляційного суду Харківської області від 24.12.2015 року.

Договір купівлі-продажу від 24.04.2009 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є недійсними з підстав вчинення їх з корисливим мотивом із застосуванням обману та відсутності волевиявлення на такий правочин у ОСОБА_2, що також встановлено вироком Апеляційного суду Харківської області від 24.12.2015 року.

(т.1 а.с.78, 92)

В судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_9 позовні вимоги підтримала. Пояснила суду, що син позивача - ОСОБА_10 03.08.2006 р. отримав кредит в КС «Соколов». Для забезпечення виконання ОСОБА_10 зобовязань за кредитним договором між КС «Соколов» та позивачем ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки, , відповідно до якого позивач передала в іпотеку належну їй квартиру, яка знаходиться за адресою: м.Харків, пр..Московський, б.248-А кв.№52. Коли за кредитним договором виникла заборгованість, Кредитна спілка почала процедуру повернення боргу та ініціювала продаж спірної квартири, зі сплатою ОСОБА_11 різниці між вартістю квартири та боргом, на що вона погодилась. Вони пропонували позивачеві інше житло, але воно її не влаштовувало з різних причин. У цей час позивач познайомилась з ОСОБА_3, який ознайомився з договором іпотеки та запевнив позивача, що допоможе їй або домовиться про реструктуризацію боргу, або оскаржить кредитний договір у суді. Вона сплатила йому гонорар у розмірі 4000 грн. та видала довіреність на представництво в суді та інших організаціях.

Після цього ОСОБА_3 поспілкувався з працівниками Кредитної спілки та дізнався, що після продажу спірної квартири залишиться ще 190700 грн., якими він вирішив заволодіти.

Він знову приїхав до позивача, повідомив, що в першій довіреності не вистачає якихось повноважень, та умовив її видати йому генеральну довіреність, запевнивши її, що робитиме все так, як каже позивач, і вони поїхали до нотаріуса ОСОБА_6

Зміст цієї довіреності ані нотаріус, ані ОСОБА_3 позивачеві не роз*яснили, окуляри вона з собою не брала, тому сама не могла прочитати її зміст і не розуміла, що це довіреність на розпорядження її квартирою. ОСОБА_3 забрав довіреність та поїхав

Про те, що відбувся продаж квартири, ОСОБА_2 не знала. Коли до них почали приходити незнайомі люди з колекторської фірми, погрожуючи їх викинути, 05.05.2009 р. ОСОБА_3 повідомив позивачеві, що їх квартира продана. Ніби-то рятуючи позивача, він орендував транспорт для перевезення речей позивача до іншої квартири, але частину речей викинув на смітник, а частину відвіз до приватного будинку у с.Лідне. Позивач відразу поїхала до нотаріуса ОСОБА_6, анулювала видану довіреність, повернулась до спірної квартири, куди вселилась. Крім того, за її заявою у 2009 р. було порушено кримінальне провадження відносно ОСОБА_3

Проте ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом про виселення позивача, та у 2010 р. ОСОБА_2 було виселено.

Крім того, позивач просить суд поновити позовну давність, оскільки при розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_4 вона зверталась до суду із зустрічним позовом, потім чекала результати кримінального провадження як доказу відсутності її волевиявлення та доказу шахрайства з боку ОСОБА_3

Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_12 та представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_13 проти позовних вимог заперечували по суті, крім того, просили застосувати позовну давність (т.1 а.с.42, 169, т.2 а.с.14,40-41).

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявився у звязку з триманням під вартою, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, від участі у розгляді справи в режимі відеоконференції відмовився, його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Треті особи в судове засідання не з*явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, їх неявка не перешкоджає розгляду справи (т.2 а.с.58, 59).

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, які з*явились, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про наступне.

Відповідно до ч.1 ст.237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно з ст.244 ЦК України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

В судовому засіданні встановлено, що квартира, розташована за адресою: м.Харків, пр..Московський, б.248-А кв.№52, до 24.04.2009 р. належала ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 21.07.1993 р. (1/2 частина) та Свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.01.2004 р. (1/2 частина), про що зазначено в договорі купівлі-продажу від 24.04.2009 р. ( т.1 а.с.75).

03.08.2006 р. між ОСОБА_10, чоловіком позивача, та КС «Соколов» був укладений кредитний договір № 38, відповідно до якого ОСОБА_10 отримав кредит у сумі 95760,00 грн., зі сплатою 365% річних та 4% за кожний календарний місяць, на строк по 03.02.2008 р. На забезпечення кредитного договору від 03.08.2006 р. між КС «Соколов» та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки, відповідно до якого позивач передала в іпотеку належну їй квартиру, яка знаходиться за адресою: м.Харків, пр..Московський, б.248-А кв.№52.

Вказані обставини встановлені при розгляді Фрунзенським районним судом м.Харкова справи № 2-393/2010 р. за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_10 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном та виселення, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними, стягнення моральної шкоди, крім того, представником позивача визнані і не оспорюються (т.1 а.с.116-128).

У зв*язку з невиконанням боржником зобов*язань по кредитному договору щодо повернення кредитних коштів виникла заборгованість у розмірі 240900,00 грн. та КС «Соколов» ініціювало питання звернення стягнення на предмет іпотеки, з чим ОСОБА_2 погодилась, за умови придбання для неї іншого житла на залишок коштів від продажу спірної квартири, що представником позивача також визнано і не оспорювалось в судовому засіданні .

21.04.2009 р. приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_6 була посвідчена довіреність, якою ОСОБА_2 уповноважила свого онука ОСОБА_15 та відповідача ОСОБА_3 бути її представниками з усіма необхідними повноваженнями в усіх державних, громадських, господарських організаціях, підприємствах та установах, в усіх органах державної влади та самоврядування, з усіх питань, що стосуються її, в тому числі з питань управління та розпорядження майном позивача, з правом укладення угод та розпорядження майном, користуватися та розпоряджатися належними позивачеві коштами (т.1 а.с.74).

24.04.2009 р. ОСОБА_16, діючи від імені ОСОБА_2 на підставі її довіреності як Продавець, та ОСОБА_4 як Покупець уклали договір купівлі-продажу квартири, належну ОСОБА_2, яка знаходиться за адресою: м.Харків, пр..Московський, б.248-А кв.№52 (т.1 а.с.75).

Згідно змісту вказаного договору, купівлі-продаж спірної квартири здійснена на суму 431600,00 грн., які ОСОБА_3 отримав готівкою для свого довірителя від Покупця ОСОБА_4 повністю в момент підписання цього договору. Договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_8

Також судом встановлено, що станом на 15.07.2016 р. квартира № 52 у буд.248-А по пр..Московському в м.Харкові зареєстрована на ім*я ОСОБА_5 на підставі договору купівлі- продажу від 08.09.2015 р., про що свідчать відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.46).

Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 14.04.2010 р. у справі № 2-393/2010 р. за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_10 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном та виселення, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними, стягнення моральної шкоди, - позовні вимоги ОСОБА_4 задоволені та відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2

Як вбачається із змісту вказаного судового рішення, ОСОБА_2, звертаючись до суду із зустрічним позовом про визнання недійними довіреності від 21.04.2009 р. та договору купівлі-продажу від 24.04.2009 р., зазначала, що ОСОБА_3 скористався її тяжким майновим та особистим станом, ошукав її та ввів в оману. Також позивач посилалась на нікчемність вказаних правочинів.

Вказані доводи суд визнав недоведеними, у звязку з чим відмовив у їх задоволенні (т.1 а.с.116-123, т.2 а.с.49).

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 09.08.2010 р. рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 14.04.2010 р. залишено без змін (т.1 а.с.124).

Крім того, матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_2, вважаючи себе потерпілою від дій ОСОБА_3, звернулась за захистом своїх прав до органів внутрішніх справ та за її заявою відносно ОСОБА_3 було порушено кримінальне провадження за ч.3 ст.190 КК України.

Вироком Фрунзенського районного суду м.Харкова від 06.02.2015 р. ОСОБА_3 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, та призначено покарання 4 роки позбавлення волі.

Крім того, частково задоволено цивільний позов ОСОБА_17, а саме стягнуто з ОСОБА_3 на її користь 190700,00 грн. як відшкодування матеріальної шкоди та 50 000,00 грн. - моральної шкоди (т.1 а.с.32).

Вироком Апеляційного суду Харківської області від 24.12.2015 року вирок Фрунзенського районного суду м.Харкова від 06.02.2015 р. скасований в частині призначеного покарання, та призначено ОСОБА_3 покарання за ч.3 ст.190 КК країни у вигляді 7 років позбавлення волі.

Крім того, змінено вирок в частині вирішення цивільного позову потерпілої, а саме збільшено відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2, з 50000,00 грн. до 200000,00 грн. (т.1 а.с.39).

Як вбачається із змісту вказаних судових рішень, при розгляді кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_3 за ч.3 ст.190 КК України, судами було встановлено, що ОСОБА_3 наприкінці березня 2009 р., маючи умисел на заволодінням чужим майном, із корисливих намірів, шляхом обману та зловживанням довірою, під приводом надання юридичної допомоги, познайомився з ОСОБА_2, яка повідомила йому, що потребує правової допомоги з питання погашення заборгованості за договором кредиту №38, укладеного між ОСОБА_10 та Кредитною спілкою «Соколов», відповідно до якого квартира АДРЕСА_4, яка належить ОСОБА_2 на праві власності, виступила в якості предмету забезпечення кредитного договору, за яким упродовж тривалого часу не здійснювались платежі.

Для досягнення своїх шахрайських намірів ОСОБА_3, діючи в рамках повноважень, наданих йому на підставі вказаної довіреності, зустрівшись з представниками КС «Соколов», отримав інформацію про те, що у випадку виплати ОСОБА_17 заборгованості за кредитним договором в розмірі 30 000 доларів США, з боку Кредитного союзу претензій до неї не буде. Крім того, ОСОБА_3 стало відомо, що ОСОБА_17 дала згоду на продаж квартири АДРЕСА_5 та погашення заборгованості, за умовами придбання для неї житла на кошті, які залишаться після продажу квартири.

Реалізуючи свій злочинний намір на заволодіння чужим майном, ОСОБА_3, увійшов в довіру до ОСОБА_2 та запевнив її у щирості своїх намірів під приводом надання їй більш якісної правової допомоги та вирішення питання з КС «Соколов» щодо розстрочення сплати процентів за кредитним договором без відчудження квартири, переконав ОСОБА_17 видати йому довіреність на право розпорядження належним позивачеві майном.

ОСОБА_3, отримавши 21.04.2009 р. шляхом обману від ОСОБА_2 вказану довіреність, та таким чином, заволодів правом розпоряджатись її майном, 24.04.2009 р. близько 18 год. 45 хв. в приміщенні КС «Соколов» за адресою: м.Харків, Стадіонний проїзд, буд. 11, офіс №224, з корисливих намірів, без згоди ОСОБА_2, від її імені уклав з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6, відповідно до якого отримав 431600 грн. З отриманої від угоди суми ОСОБА_3 сплатив в касу КС «Соколов» 240900 грн., погасивши таким чином наявну у ОСОБА_18 заборгованість за кредитним договором, а коштами у розмірі 190700,00 грн., які залишились після погашення заборгованості та які він мав передати ОСОБА_2, розпорядився на власний розсуд, причинивши ОСОБА_2 матеріальні збитки на загальну суму 190700,00 грн. (т.1 л.д.39)

Відповідно до ч.3, 4 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини; вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно- правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Як вбачається із змісту вироків Фрунзенського районного суду м.Харкова від 06.02.2015 р. та Апеляційного суду Харківської області від 24.12.2015 року, вказаними судовими рішеннями встановлено, що шахрайські дії ОСОБА_3 були спрямовані на заволодіння майном позивача у вигляді грошових коштів у розмірі 190700,00 грн., які залишись після продажу квартири позивача іпотекодавця за кредитним договором та після сплати заборгованості за кредитним договором.

Тобто ОСОБА_2 є потерпілою від злочинних дій ОСОБА_3, спрямованих не на заволодіння квартирою, а на заволодіння частиною грошових коштів від її продажу.

При розгляді цивільної справи судом встановлено, що ОСОБА_2 давала свою згоду на продаж спірної квартири та сплату заборгованості за кредитним договором, за умови придбання для неї іншого житла на залишок коштів.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення, які повинні бути взаємними та двосторонніми. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обовязки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Частиною 1 ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Суд вважає, що позивачем на порушення вимог ст.60 ЦПК України, не доведено, що довіреність від 21.04.2009 р. була видана нею на ім*я ОСОБА_3 внаслідок обману, оскільки вказану довіреність було видано не лише йому, але й ОСОБА_15, якому також надавались повноваження щодо розпорядження майном.

Крім того, вона дійсно бажала продати квартиру для проведення розрахунку з КС «Соколов» і саме ці дії виконав ОСОБА_3 в межах наданої йому довіреності.

Вироком Фрунзенського районного суду м.Харкова від 06.02.2015 р. також встановлено, що шахрайські дії ОСОБА_3 були спрямовані не на заволодіння всією квартирою позивача, а лише на залишок коштів від продажу квартири у розмірі 190700,00 грн., оскільки позивач проти продажу квартири з метою погашення заборгованості за кредитним договором не заперечувала.

Крім того, при судовому розгляді справи № 2-393/2010 судом вже перевірялись доводи позивача про те, що вона не розуміла, яку довіреність видає, оскільки не мала окулярів та не могла її прочитати, а також її доводи щодо нікчемності правочинів, і вказані доводи були визнані неспроможними.

Крім того, суд вважає, що позивачем без поважних пропущений строк позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем ОСОБА_4, і підстави для його поновлення відсутні.

Так, згідно пояснень представника позивача, про укладання договору купівлі-продажу 24.04.2009 р. ОСОБА_2 стало відомо 05.05.2009 р. і вона відразу анулювала довіреність, видану 21.04.2009 р.

Очевидно, що, анулюючи видану довіреність, позивач розуміла її зміст та саме з цього має рахуватись початок позовної давності.

З метою захисту своїх прав ОСОБА_2 в 2010 р. зверталась до суду із зустрічним позовом про визнання правочинів недійсними при розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_4 про виселення, була обізнана з рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 14.04.2010 р., яким у задоволенні зустрічного позову було відмовлено, оскаржила його в апеляційному порядку, проте з позовом про визнання довіреності та договору купівлі-продажу недійсними з інших підстав звернулась до суду лише 11.04.2016 р., тобто майже через сім років після їх укладання.

Посилання представника позивача на очікування судового рішення у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_3 за ч.3 ст.190 КК України як поважності причини пропуску позовної давності суд вважає неспроможними, оскільки, як зазначалось вище, внаслідок шахрайських дій ОСОБА_3 потерпілій ОСОБА_2 була завдана матеріальна шкода у розмірі 190700,00 грн., яка складається з суми коштів, що залишились після продажу її квартири предмету іпотеки та погашення заборгованості за кредитним договором.

Як свідчать матеріали кримінальної справи, під час досудового розслідування ОСОБА_3 було предявлено обвинувачення саме у заволодінні, шляхом обману і зловживання довірою, грошовими коштами ОСОБА_2 у розмірі 17000 доларів США, проте у заволодінні квартирою позивача він не звинувачувався.

В діях ОСОБА_3 умислу, спрямованого на заволодіння квартирою, під час досудового та судового розгляду не встановлено, відтак, у позивача не було необхідності очікувати результати кримінального провадження для звернення до суду з позовними вимогами про визнання правочинів недійсними.

За таких обставин суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Звертаючись до суду з позовними вимогами, позивач не сплачував судовий збір у розмірі 1% вартості квартири, а саме 4316,00 грн. (виходячи з вартості квартири 431600,00 грн., вказаної у договорі купівлі-продажу), та не сплатив судовий збір у розмірі 551,20 грн. щодо вимог немайнового характеру, посилаючись на положення п.5 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 203, 215, 230, 237, 238, 239, 244, 257, 267, 388 ЦК України; ст..ст. 10, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про відшкодування збитків, визнання договору недійсним, витребування майна з чужого володіння, визнання права власності - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Харківської області через Фрунзенський районний суд м.Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя :