Апеляційний суд Житомирської області
Справа №279/1443/16-ц Головуючий у 1-й інст. Коваленко В. П.
Категорія 53 Доповідач Павицька Т. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Гансецької І.А., Миніч Т.І.,

секретаря Ковальської Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 27 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «ОТП Банк» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Зазначав, що з 12 вересня 2012 року по 25.01.2016 року він працював в ПАТ «ОТП Банк» на посаді фахівця з розвитку мережі продаж. Згідно наказу відповідача №167/16-01К від 25.01.2016 року він був звільнений з даної посади за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, у звязку зі скороченням чисельності/штату працівників. Своє звільнення вважає незаконним, оскільки його звільнили без згоди профспілкової організації, не запропонували йому іншу посаду, а також не попередили його про звільнення не пізніше ніж за два місяці. Звільнення з роботи та втрата засобів для існування завдало йому моральної шкоди. Враховуючи вищевикладене, просив поновити його на посаді фахівця з розвитку мережі продаж ПАТ «ОТП Бпнк»; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з наступного дня після звільнення, з 26 січня 2016 року по день поновлення на роботі, а також стягнути моральну шкоду в сумі 20 000 грн.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 27 лютого 2017 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Додатковим рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19 квітня 2017 року стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в сумі 1 132 грн. 69 коп.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Право власника або уповноваженого ним органу визначати чисельність працівників і штатний розпис нормативно закріплено щодо підприємств та їх об'єднань у ч. 3 ст. 64 ГК України.

Відповідно до пп.29 п.10.5 ст.10 Статуту ПАТ «ОТП Банк», погодженого Національним банком України 28.09.2016 року, до виключної компетенції Наглядової ради належить функція визначення організаційної структури Банку.

Судом встановлено, що з 12 вересня 2012 року ОСОБА_1 працював на посаді фахівця з розвитку мережі продажів сектору розвитку мережі продажів Вінницького кредитно-контрольного офісу управління мережі продажів з робочим місцем в м. Житомир.

01.10.2013 року згідно наказу АТ «ОТП Банк» від 30.09.2013 року №4547/13-01К ОСОБА_1 було переведено на посаду фахівця з розвитку мережі продажів сектору розвитку мережі продажів Київського кредитно-контрольного офісу управління мережі продажів.

10 червня 2015 року рішенням №30/2015 Наглядової ради АТ «ОТП Банк» по питанню №115 було вирішено припинити діяльність сектору розвитку мережі продажів Київського кредитно - контрольного офісу Управління мережі продажів.

Положеннями п. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено можливість розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку змін в організації виробництва і праці. Під змінами в організації виробництва і праці мається на увазі ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Згідно з ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до положень ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Власник є таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

На виконання рішення Наглядової ради від 10.06.2015 року 05 листопада 2015 року було підготовлено попередження про вивільнення позивача, в якому було зазначено підстави вивільнення, дата вивільнення (06.01.2016 року) та перелік запропонованих вакантних посад.

З акту від 05.11.2015 року складеного керуючим відділенням в м.Житомирі ОСОБА_3, начальником відділу продажів продуктів роздрібного бізнесу ОСОБА_4 та старшим експертом відділу продажів продуктів роздрібного бізнесу ОСОБА_5, вбачається, що ОСОБА_1 був усно попереджений про наступне вивільнення 06.01.2016 року у зв'язку з припиненням діяльності сектору розвитку мережі продажів Київського кредитно-контрольного офісу управління мережі продажів та скороченням чисельності працівників. Одночасно йому були запропоновані вакантні посади. ОСОБА_1 відмовився ознайомитись під підпис з попередженням про вивільнення від 05.11.2015 року.

Наказом № 167/16-01К від 25.01.2016 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи у зв'язку із скороченням чисельності/штату працівників, п.1 ст.40 КЗпП України.

Ознайомитись із наказом позивач відмовився, в зв'язку з чим було складено акт.

Факт скорочення чисельності підтверджується штатним розписом.

Звільнення ОСОБА_1 відповідно до вимог ст.43-1 КЗпП України відбулося без згоди профспілкової організації, оскільки профспілкова організація на підприємстві не діє.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених вимог, оскільки звільнення позивача здійснено з дотриманням вимог чинного трудового законодавства.

Із матеріалів справи вбачається, що при розгляді спору, суд першої інстанції, перевірив наявність підстав для звільнення позивача, з'ясував наявність змін в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності штату працівників та встановив факт додержання відповідачем норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права, які давали б підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, а фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

За таких обставин, відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційну скаргу слід відхилити і залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 27 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді