Справа № 219/3846/17
Провадження №2/219/2740/2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

про залишення позовної заяви без руху

19 квітня 2017 року суддя Артемівського міськрайонного суду Донецької області Павленко О.М., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Єнакієвський металургійний завод» про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в:

до суду надійшла заява ОСОБА_1 та ОСОБА_2, згідно якого вони просять визнати незаконним припинення трудового договору на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України між позивачами та ПрАТ «ЄМЗ», поновити позивачів на роботі, стягнути з ПрАТ «ЄМЗ» середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 16.03.2017 року по день винесення рішення суду.

Згідно із ч. 1 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Разом із тим відповідно до ч. 4 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною 1 ст. 15 ЦПК України визначено, що суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також і інших правовідносини, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» колективний трудовий спір (конфлікт) це розбіжності, що виникли між сторонами соціально-трудових відносин, щодо: встановлення нових або зміни існуючих соціально-економічних умов праці та виробничого побуту; укладення чи зміни колективного договору, угоди; виконання колективного договору, угоди або окремих їх положень; невиконання вимог законодавства про працю.

Цим законом окремо встановлено особливу процедуру розгляду розбіжностей, що виникли між сторонами соціально-трудових (колективних) відносин. Зазначеним законодавчим актом передбачається примирно-третейська процедура та система організаційних структур із належною компетенцією для узгодження інтересів конфліктуючих сторін. Зокрема, ст. 7 зазначеного Закону передбачено, що розгляд колективного трудового спору (конфлікту) з питань укладення чи зміни колективного договору, угоди здійснюється примирною комісією, а в разі неприйняття рішення у строки, установлені ст. 9 Закону, трудовим арбітражем.

Можливість же судового розгляду колективних трудових спорів ЦПК та Законом України «Про порядок розгляду колективних трудових спорів (конфліктів)» не передбачена, крім визначених законом випадків. Такими випадками є: розгляд заяви власника або уповноваженого ним органу про визнання страйку незаконним (ст. 23 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)»); розгляд заяви Національної служби посередництва і примирення вирішення колективного трудового спору (конфлікту) у випадках, передбачених ст. 24 цього Закону, і коли сторонами не враховано рекомендації Національної служби посередництва і примирення щодо вирішення колективного трудового спору (конфлікту) (ст. 25 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)»); оскарження профспілками неправомірних дій або бездіяльності посадових осіб, винних у порушенні умов колективного договору чи угоди (ч. 7 ст. 20 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»); невиконання роботодавцем обов'язку щодо створення умов діяльності профспілок, регламентованих колективним договором (частини 2, 4 ст. 42 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»).

Отже, колективні трудові спори, на відміну від індивідуальних, це спори непозовного провадження між найманими працівниками, трудовим колективом (профспілкою) і власником чи уповноваженим ним органом із питань установлення нових або змін чинних соціально-економічних умов праці виробничого побуту; укладення або зміни колективного договору; виконання колективного договору або його окремих положень тощо.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 232 КЗпП безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу.

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що судам слід мати на увазі, що відповідно до статей 3 і 221 КЗпП в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розглядові індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності, в тому числі членів кооперативів, їх об'єднань, членів колективних сільськогосподарських підприємств, членів інших громадських організацій, які перебували з ними в трудових відносинах, членів селянських (фермерських) господарств, осіб, які працюють за трудовим договором із фізичними особами.

Пленум Верховного Суду України в постанові № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснив, що позовні вимоги кількох осіб до одного й того ж відповідача або позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, коли відсутня спільність предмета позову (наприклад, позови кількох осіб про стягнення зарплати чи про поновлення на роботі).

Крім того, Пленум Верховного Суду України в п.2. своєї постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснив, що згідно з ч. 2 ст. 124 Конституції України суди вирішують будь-які індивідуальні трудові спори щодо оплати праці в порядку, передбаченому гл. ХV КЗпП України, за вибором працівника безпосередньо або після попереднього розгляду в комісії по трудових спорах. Вимоги про оплату праці декількох або групи працівників, у тому числі заявлені в їхніх інтересах уповноваженими на це законом органами, не можуть бути об'єднані в одному провадженні через відсутність необхідної для цього спільності предмета позову.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовна заява ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ПрАТ «Єнакієвський металургійний завод» про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає залишенню без руху, оскільки питання поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не є колективним трудовим спором, а належить до категорії індивідуальних спорів, а відтак вимоги про оплату праці декількох працівників не можуть бути вирішенні в одному провадженні.

Відповідно до ч.1 ст.121 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених ст.119 ЦПК України, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, про що повідомляє позивача та надає йому строк для усунення недоліків.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 119, 121 ЦПК України, -

у х в а л и в:

позовну заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Єнакієвський металургійний завод» про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - залишити без руху.

Повідомити позивачів про необхідність виправити зазначені недоліки позовної заяви протягом 5 днів з моменту отримання позивачами ухвали. Розяснити, що інакше позовна заява буде вважатися неподаною та повернута.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Копію даної ухвали невідкладно надіслати позивачам, що звернулися із позовною заявою.

Суддя О.М. Павленко