Провадження №2/522/9196/17
14 листопада 2017 року м ОСОБА_1
Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді Домусчі Л.В.,
при секретарі Шевчик В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Першого ОСОБА_3 відділу державної виконавчої служби м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області про звільнення майна з під арешту та зняття заборони на його відчуження,
ОСОБА_2 07.09.2017 р. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області про скасування арешту.
Протокольною ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14.11.2017 р. було задоволено клопотання представника позивача про заміну неналежного відповідача та замінено у справі первісного відповідача - ОСОБА_3 відділ державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області на Перший ОСОБА_3 відділ державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції в Одеській області.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 (діє по довіреності від 04.08.2017 року) позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримав та просив задовольнити.
У судове засідання представник відповідач не зявився, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином. Суд у звязку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача згідно з положеннями ч.4 ст. 169 ЦПК України та в порядку ст. ст. 224-225 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів.
Згідно з ст.197 ЦПК України у разі неявки всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, прийшов до висновку про задоволення позову.
Судом встановлено, що 16.03.2010 р. ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_6 і зареєстрований в реєстрі під № 698, відповідно до якого ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_2 придбав квартиру під № 54, що знаходиться в місті Одесі по вулиці Сергія Варламова (вулиці Піонерській), в будинку під № 22.
З пояснень представника позивача ОСОБА_5 судом встановлено, що позивач, маючи намір продати власну квартиру, звернувся до приватного нотаріусу для укладення договору, та дізнався, що квартира за адресою: АДРЕСА_1, перебуває під обтяженням, а саме на неї накладений арешт на підставі постанови про арешт майна та оголошення заборони його відчуження АН №381401 від 18.02.2010 р., винесеної Першим ОСОБА_3 відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції.
Відповідно до інформаційної довідки з Державної реєстру речових прав на нерухоме майна та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 93329992 від 01.08.2017 року, дане обтяження було зареєстровано Одеською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України 17.06.2010 р. за № 9948639.
Внаслідок того, що постанова про арешт майна та оголошення заборони його відчуження АН №381401 була винесена 18.02.2010 р., а зареєстрована в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна тільки 17.06.2010 р. на момент укладення (16.03.2010 року) договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 на неї не було накладено жодних обтяжень.
При цьому суд вбачає, що позивач не був стороною виконавчого провадження АН №381401, у рамках якого винесено постанову про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження.
Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, у тому числі ст.ст. 15, 16 ЦК України та ст.ст. 1, 3, 15 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має субєктивне матеріальне право на їх задоволення (постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України: від 13 квітня 2016 р. у справі № 6-2981цс15; від 1 червня 2016 р. у справах № 6-929цс16, № 6-1044цс16).
Вивчивши матеріали справи, суд вбачає, що позивач позбавлений можливості захистити свої права в будь-який інший спосіб, окрім судового.
Відповідно до ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.02.2016 р. №1404-VIII у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у звязку із закінченням виконавчого провадження.
Згідно ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.02.2016 р. №1404-VIII арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
Згідно ч.3-5 ст.59 Закону України „Про виконавче провадження у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.
Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:
1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;
2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;
3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;
4) наявність письмового висновку експерта, субєкта оціночної діяльності - субєкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у звязку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;
5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;
6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;
7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;
8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.
У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Отже, на підставі викладеного, після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи, суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 правомірно придбав вказаний обєкт нерухомості та набув у встановленому порядку на нього право власності, не має жодного відношення до виконавчого провадження в рамках якого винесена оскаржувана постанова про арешт майна та оголошення заборони його відчуження, тому вважає, що позов ОСОБА_2 є обґрунтованими та підлягає задоволенню.
Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 60, 88, ч.4 ст.169, ч. 2 ст 197, 209, 212-215, 218, 224-225 ЦПК України, ст.15, 16, 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст.59 Закону України „Про виконавче провадження суд,
Позовну заяву ОСОБА_2 до Першого ОСОБА_3 відділу державної виконавчої служби м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області про звільнення майна з під арешту та зняття заборони на його відчуження - задовольнити у повному обсязі.
Скасувати арешт та заборону на відчуження, накладені на квартиру №54, загальною площею 30,7 кв.м., що знаходиться в м. Одесі по вул.. Сергія Варламова (вул.. Піонерській) в будинку №22, яка належить на праві власності ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1), що був накладений на підставі постанови про арешт майна та оголошення заборони його відчуження АН №381401 від 18.02.2010 року, винесеної Першим ОСОБА_3 відділом ДВС ОМУЮ, та зареєстрований 17.06.2010 року за №9948639 Одеською філією Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення., згідно з ч.1 ст. 294 ЦПК України .
Рішення суду набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого ЦПК України.

Суддя: Домусчі Л.В.