АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2166/17 Справа № 185/1350/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Головін В. О. Доповідач - Петешенкова М.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Макарова М.О.

при секретарі - Попазовій Н.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах малолітньої ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» за участю третіх осіб: органу опіки та піклування Павлоградської міської ради, державного нотаріусу Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Шкицької Ю.А. про визнання недійсними договору іпотеки, змін та доповнень, додаткової угоди до договору іпотеки,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернуласядо суду звищевказаним позовом, посилаючись на те, що 03 жовтня 2006 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк» і ПП фірма «Комас» укладений кредитний договір № 135.

На забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, 03 листопада 2006 року між ОСОБА_2 та ВАТ АБ «Укргазбанк» укладений договір іпотеки № 167 без оформлення заставної, зі змінами та доповненнями №1 до договору від 03 листопада 2006 року та додаткова угода №2 до договору від 03 листопада 2006 року, відповідно до яких ОСОБА_2 передала в іпотеку належну їй на праві власності чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Позивач стверджує про порушення законодавства при укладенні оспорюваного договору іпотеки, оскільки в переданій банку в іпотеку квартирі вона фактично проживала разом зі своєю малолітньою дочкою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Враховуючи викладене, позивач просила визнати недійсним договір іпотеки № 167 від 03 листопада 2006 року, зміни та доповнення №1 до вказаного договору іпотеки, та додаткову угоду №2 до вказаного договору іпотеки, посвідчені державним нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шкицькою Ю.А.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2016 року позовні вимоги задоволено (а.с.199-201).

Визнано недійсним договір іпотеки № 167, укладений між ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2, посвідчений 03 листопада 2006 року державним нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шкицькою Ю.А., зареєстрований в реєстрі за № 484.

Визнано недійсними зміни та доповнення №1 до договору іпотеки № 167 від 03 листопада 2006 року, посвідчені державним нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шкицькою Ю.А., зареєстровані в реєстрі за № 1-512.

Визнано недійсною додаткову угоду №2 до договору іпотеки № 167, від 03 листопада 2006 року, посвідчену державним нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шкицькою Ю.А., зареєстровану в реєстрі за № 1-5007.

Стягнуто з ПАТ АБ «Укргазбанк» судові витрати зі сплати судового збору на користь держави у розмірі 551,20 грн.

В апеляційній скарзі ПАТ АБ «Укргазбанк» посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити (а.с. 204-208).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, котрим суд виконав всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, прийняте на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Рішення суду першої інстанції не в повному обсязі відповідає вимогам закону.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що на час укладення ОСОБА_2 договору іпотеки в спірній квартирі проживала малолітня дитина, а тому передача квартири без отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування, є підставою для визнання договору іпотеки недійсним.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна з наступних підстав.

Судом встановлено, що 03 жовтня 2006 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», і ПП фірма «Комас» був укладений кредитний договір № 135. На забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, 03 листопада 2006 року між ОСОБА_2 та ВАТ АБ «Укргазбанк» укладений договір іпотеки № 167 без оформлення заставної, зі змінами та доповненнями №1 до договору від 03 листопада 2006 року та додаткова угода №2 до договору від 03 листопада 2006 року, відповідно до яких ОСОБА_2 передала в іпотеку належну їй на праві власності чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Згідно з актом про фактичне місце проживання, складеним головою ОСББ «Радянська, 81» від 29 вересня 2016 року за участю сусідів, малолітня ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 з моменту народження і по теперішній час дійсно проживає за адресою АДРЕСА_1 з матір'ю ОСОБА_5 (а.с.176).

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про визнання договору іпотеки недійсним в інтересах малолітньої дитини - її доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що ОСОБА_3 проживала на час укладення оспорюваного договору і проживає станом на час вирішення спору в квартирі АДРЕСА_1, договір іпотеки був укладений без попереднього дозволу органу опіки та піклування й тому повинен бути визнаний недійсним.

Судом установлено, що квартира АДРЕСА_1 на праві власності належить позивачу ОСОБА_2 із 2005 року на підставі договору купівлі-продажу від 09 червня 2005 року.

03 жовтня 2006 року ПП фірма «Комас» уклала із ВАТ АБ «Укргазбанк» правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк» кредитний договір № 135 на поповнення оборотних коштів, в забезпечення виконання яких ОСОБА_2 передала в іпотеку належне їй на праві власності квартиру. При укладенні договору іпотеки ОСОБА_2 приховала той факт, що право користування житлом у квартирі має малолітня дитина, й попереднього дозволу на вчинення оспорюваного правочину орган опіки та піклування не давав.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

У справі, яка переглядається, малолітня дитина не мала і не має права власності на вказану квартиру. Вона набула права користування житлом, - зазначеною квартирою, як член сім'ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування квартири в іпотеці.

За таких обставин у суду не було підстав для задоволення позову про визнання недійсним договору іпотеки, оскільки його укладення хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітньої ОСОБА_3 на користування житлом - квартирою АДРЕСА_1.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що в іпотеку ОСОБА_2 передала квартиру, яка була придбана нею у 2005 році, а не за рахунок отриманих у 2006 кредитних коштів. Тому малолітня ОСОБА_3, як мешканець квартири АДРЕСА_1, яка має право користування житлом, не може бути виселена із неї без надання іншого постійного житла й у тому випадку, якщо на квартиру як на предмет іпотеки банк зверне стягнення.

Крім того, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України). Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Верховний Суд України в складі Судової палати у цивільних справах за результатами розгляду справи № 6-384цс15 прийняв постанову від 30 вересня 2015 року, в якій сформував правовий висновок про те, що власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

З огляду на наведені обставини та правовий висновок Верховного Суду України, зроблений за результатами розгляду справи № 6-384цс15, колегія суддів враховує також, що дії позивача ОСОБА_2 під час укладення договору іпотеки не можуть вважатися добросовісними. При цьому обставин, які б свідчили про недобросовісність іпотекодержателя - банку, не встановлено.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню, оскільки не знайшли своє підтвердження за розглядом справи у суді, тому ухвалене у справі рішення суду першої інстанцій підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

На підставі ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі сплати судового збору 606, 32 грн.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» - задовольнити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 в інтересах малолітньої ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» за участю третіх осіб: органу опіки та піклування Павлоградської міської ради, державного нотаріусу Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Шкицької Ю.А. про визнання недійсними договору іпотеки, змін та доповнень, додаткової угоди до договору іпотеки - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 606, 32 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: М.Ю. Петешенкова

Н.М. Деркач

М.О. Макаров