Ухвала

іменем україни

01 листопада 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Гримич М.К., Кадєтової О.В., Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Управління капітального будівництва виконавчого комітету Рівненської міської ради, ОСОБА_3, про стягнення боргу за договором позики, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 26 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 04 березня 2015 року та за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 20 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з указаним позовом, мотивуючи його тим, що 05 лютого 2010 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого остання позичила в неї 160 000 грн, що було еквівалентно 20 000 доларів США, на термін до 05 лютого 2013 року.

Вказувала на те, що відповідно до п. 1.2 вказаного договору позики, в якості забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 є застава майнових прав за договором відступлення права вимоги від 05 жовтня 2010 року на квартиру АДРЕСА_1, який було укладено між ОСОБА_4, ОСОБА_3 та Управлінням капітального будівництва виконавчого комітету Рівненської міської ради.

Посилаючись на те, що відповідач своїх зобов'язань за вказаним договором позики не виконала, позивач, з урахуванням зменшення позовних вимог, просила стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики в сумі 354 574 грн 45 коп. та 3 654 грн судового збору.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від

26 листопада 2014 року визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, згідно з умовами якої ОСОБА_3 у рахунок відшкодування ОСОБА_1 коштів за договором позики у розмірі 262 682 грн 90коп. (у тому числі витрати з оплати судового збору в розмірі 3 654 грн) добровільно передає (переуступає) майнові права на житлову квартиру АДРЕСА_2, за Договором № 3 про відступлення права вимоги (цесії) за договором на участь у частковому будівництві вищевказаної квартири, який укладений 05 жовтня 2010 року між ОСОБА_4 (Цедент), ОСОБА_3 (Цесіонарій) та Управлінням капітального будівництва Рівненського міськвиконкому. Перехід та набуття власності майнових прав починається/відбувається після визнання судом вказаної мирової угоди.

У свою чергу ОСОБА_1 відмовляється від своїх позовних вимог до ОСОБА_3 у вигляді стягнення пені у розмірі 94 545 грн 55 коп.

Сторони за цим позовом інших претензій один до одного не мають і в подальшому мати не будуть.

Судові витрати, що були понесені сторонами у вказаній справі, будь-якому відшкодуванню не підлягають.

Не погодившись з вищевказаною ухвалою Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ «Укргазбанк») та ОСОБА_3 оскаржили її в апеляційному порядку.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 04 березня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ АБ «Укргазбанк» відхилено, ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від

26 листопада 2014 року залишено без змін.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 18 червня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від

26 листопада 2014 року скасовано, справу повернуто до міського суду для продовження розгляду.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 20 грудня 2016 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1

354 574 грн 45 коп. заборгованості за договором позики від 05 жовтня 2010 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ АБ «Укргазбанк», посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані ухвали та постановити нову ухвалу, якою відмовити у визнанні мирової угоди.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга останнього підлягає відхиленню з таких підстав.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що 05 жовтня 2010 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики під заставу майнових прав житлової нерухомості. За його умовами позивач зобов'язалася надати відповідачу безпроцентну позику в сумі 160 000 гривень, що було еквівалентно 20 000 доларів США, а позичальник зобов'язалася повернути її як частковими платежами, так і разовим платежем, не пізніше 05 лютого 2013 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що позивачем доведено та не заперечувалось відповідачем, що своїх зобов'язань за договором позики ОСОБА_3 не виконала, а отже, наявні правові підстави для задоволення уточнених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

Згідно з положеннями ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Як вбачається зі змісту ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Стаття 627 ЦК України визначає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та правильно застосував норми матеріального права.

Переглядаючи рішення міського суду, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що договір позики не оспорювався у передбаченому процесуальним законом порядку, судом цей правочин недійсним не визнавався, а отже доводи апеляційної скарги щодо фіктивності правочину є безпідставними.

Що стосується касаційної скарги ПАТ АБ «Укргазбанк» на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 26 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 04 березня 2015 року, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що апеляційну скаргу банку на ухвалу Рівненського міського суду від 26 листопада 2014 року про визнання мирової угоди було подано 06 лютого 2015 року.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 04 березня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ АБ «Укргазбанк» відхилено ухвалу Рівненського міського суду від 26 листопада 2014 року залишено без змін.

10 березня 2015 року ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою на ухвалу Рівненського міського суду від 26 листопада 2014 року.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 18 червня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, ухвалу Рівненського міського суду від 26 листопада 2014 року скасовано, справу направлено до міського суду для продовження розгляду.

За результатами розгляду позову по суті позовних вимог, судами попередніх інстанцій були ухвалені оскаржувані ОСОБА_3 у касаційному порядку судові рішення.

Згідно зі ст. 318 ЦПК України, якщо апеляційні скарги на рішення або ухвалу суду першої інстанції були подані в установлені цим Кодексом строки, але надійшли до суду після закінчення апеляційного розгляду справи або коли строки на подання апеляційної скарги у зв'язку з пропущенням їх з поважних причин були поновлені або продовжені і особа, яка подала апеляційну скаргу, не була присутня під час розгляду справи, апеляційний суд розглядає цю скаргу за правилами цієї глави. Залежно від обґрунтованості скарги, зазначеної в частині першій цієї статті, суд ухвалює рішення або постановляє ухвалу відповідно до статті 307 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано рішення або ухвалу апеляційного суду.

Враховуючи наведене, ухвала апеляційного суду Рівненської області від 04 березня 2015 року підлягає скасуванню на підставі ст. 318 ЦПК України у зв'язку з неможливістю існування двох протилежних за змістом судових рішень у справі.

Керуючись ст. ст. 318, 335, 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 20 грудня 2016 року залишити без змін.

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 04 березня 2015 року скасувати.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С Висоцька

Судді: М.К. Гримич

О.В.Кадєтова

О.В. Кафідова

І.М.Фаловська