Провадження № 2/522/7239/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2017 року м. Одеса

Приморський районний суд у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

при секретарі Шевчик В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради про встановлення факту постійного проживання та визнання спадкоємцем,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка 28.11.2016 року звернулася до суду з позовом до Одеської міської ради, та просила: встановити факт постійного проживання ОСОБА_2 однією сімєю з ОСОБА_3 з 15 листопада 1987 року по 03 лютого 2004 року за адресою: АДРЕСА_1. Визнати ОСОБА_2 спадкоємцем четвертої черги після смерті ОСОБА_3, якій помер 03 лютого 2004 року

В обґрунтування позовних вимог відзначила, що 24.06.2000 року вона, ОСОБА_1, уклала шлюб з ОСОБА_2 Після реєстрації шлюбу позивачка прізвище не змінила, залишилась ОСОБА_1. Чоловік позивачки ОСОБА_2 помер 21.04.2016 року. Після смерті ОСОБА_2В відкрилась спадщина на спадкове майно, а саме квартиру АДРЕСА_2. Позивачка звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Після зробленого нотаріусом запиту до КП «БТІ» Одеської міської ради зясувалось, що право власності на квартиру, в рівних частках, зареєстровано за ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Чоловік позивачки ОСОБА_2 до шлюбу з позивачкою був одружений з ОСОБА_4. Перша дружина ОСОБА_2 мала сина, від першого шлюбу, - ОСОБА_3. Тобто, право власності на квартиру АДРЕСА_3, в рівних частках, зареєстровано за чоловіком позивачки ОСОБА_2, його першою дружиною ОСОБА_4 та її сином ОСОБА_3. Після смерті ОСОБА_4, яка померла 01 лютого 2000 року, її син ОСОБА_3 залишився проживати вже разом з ОСОБА_1 та ОСОБА_2, які проживали однією сімєю, вели спільне господарство. 03.02.2004 року помер ОСОБА_3. Отже, на день подання позову всі власники АДРЕСА_4 померли. Вважає, що оскільки її чоловік ОСОБА_5 та ОСОБА_3 проживали однією сімєю понад пять років (з 15.11.1987 року по 03.02.2004 року), то ОСОБА_5 є спадкоємцем четвертої черги померлого ОСОБА_3 та таким, що прийняв спадщину. Вказувала, що встановлення такого факту їй необхідно для оформлення права власності на спадкове майно, яке залишилось після померлого 21.05.2016 року ОСОБА_2.

У судовому засідання позивачка та її представник ОСОБА_6 (по довіреності від 12.11.2016 року) підтримали позовні вимоги повністю та просили задовольнити позов. Позивачка пояснила, що вона є єдиною спадкоємницею померлого її чоловіка ОСОБА_2, оскільки дітей в її чоловіка не було, дружини та дітей не було і в ОСОБА_3. Вона мешкала разом з чоловіком та його сином від колишнього шлюбу в квартирі АДРЕСА_5 на протязі 15 років. ОСОБА_3 (син дружини від першого шлюбу чоловіка) помер раніше в 2004 році, а 2016 році помер ОСОБА_2 та вона залишилась одна мешкати у вказаній квартирі. Також вона з чоловіком поховали ОСОБА_3 і несли витрати, повязані з його похованням, бо в того не було ні дружини, ні дітей, і він зловживав спиртними напоями.

Представник відповідача ОСОБА_7 (по довіреності від 26.12.2016 року) у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, просила відмовити. В обґрунтування своєї позиції представником відповідача 16.06.2017 року до суду були надані письмові заперечення (а.с.62-64), згідно яких посилались на те, що правовідносини мають регулюватись положеннями ЦК Української РСР 1963 року, який у свою чергу не передбачав четвертої черги спадкоємців, також не було передбачено права на спадкування за особами, які постійно проживали разом із спадкодавцем. ОСОБА_8 про шлюб та сімю України, які діяли на час набрання чинності СК України, також не передбачалось встановлення факту проживання однією сімєю ьез реєстрації шлюбу. Отже, вважають, що встановлення в судовому порядку факту проживання ОСОБА_2 однією сімєю з ОСОБА_3 з 15.11.1987 року по 03.02.2004 року та визнання ОСОБА_2 спадкоємцем 4-ї черги після смерті ОСОБА_3 (померлого 03.02.2004 року) не передбачено діючим законодавством. З урахуванням викладеного просили відмовити у задоволенні позову.

Суд, вислухавши думки осіб, які брали участь у судовому засіданні, з урахуванням пояснень свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 (свідоцтво про шлюб серії VII-УР №0797760 від 29.11.1964 року.

13 березня 1995 року ОСОБА_4 та членам її сімї ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Управлінням житлово-комунального господарства виконкому ОМР народних депутатів було видано свідоцтво про право власності на житло, а саме квартиру №1, загальною площею 30,3 кв.м, по вул.. Дорожна, 38, у м. Одесі. Право власності було зареєстровано в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації під №279 стр. 28 кн. 80 пр..

01 лютого 2000 року ОСОБА_4 померла, про що Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневої райадміністрації виконкому Одеської міськради зроблено актовий запис №1468 та видано свідоцтво про смерть серії І-ЖД №206266. При цьому, вона була зареєстрована та проживала у вказаній квартирі АДРЕСА_6, по день її смерті.

Судом також встановлено, що 24 червня 2000 року між позивачкою, ОСОБА_1, та ОСОБА_2 був укладений шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінської райадміністрації виконкому Одеської міськради, актовий запис №121 та видано Свідоцтво про укладення шлюбу серії І-ЖД № 285458.

03 лютого 2004 року помер ОСОБА_3 (син ОСОБА_4 від першого шлюбу), про що Першим відділом РАЦС Суворовського районного управління юстиції м. Одеси було зроблено актовий запис за №230 та видано свідоцтво про смерть серії 1-ЕД №411123 від 05.02.2004 року.

З листа приватного нотаріуса ОМНО ОСОБА_11 від 07.04.2017 року, вбачається, що до майна померлого ОСОБА_3, померлого 03.02.2004 року, спадкова справа не заводилась.

21 травня 2016 року помер ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД №453336 від 23.05.2016 року, актовий запис №5394.

Згідно довідок Органу самоорганізації населення «Нова Слободка» від 15.11.2016 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 були зареєстровані та проживали у ІНФОРМАЦІЯ_1, по день смерті (а.с.66, 84-85)..

Згідно листа КП «БТІ» ОМР від 08.11.2016 року, станом на 31.12.2012 рік право власності на квартиру АДРЕСА_6, було зареєстровано за ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві приватної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого УЖКГ виконкому ОМР народних депутатів 13.03.1995 року.

Згідно довідки (виписки з домової книги про склад сімї та прописку) від 01.07.2016 року, ОСОБА_1 постійно проживає та прописана за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.86).

З витребуваної судом спадкової справи №61/2016 року до майна померлого 21.05.2016 року ОСОБА_2, наданої до суду 14.07.2017 року, встановлено, що 04 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса ОМНО ОСОБА_11 із заявою про прийняття спадщини після померлого чоловіка ОСОБА_2.

Суд вбачає, що встановлення даного факту необхідно позивачу для оформлення права власності на спадкове майно, яке залишилось після померлого 21.05.2016 року ОСОБА_2.

Свідок ОСОБА_9 (ІНФОРМАЦІЯ_2, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3) у судовому засідання пояснила, що знає позивачку, оскільки вони дружили сімями та проживали поруч. Зазначила, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 були порядною сімєю, про яких ніхто нічого злого не сказав би. Вони проживали разом десь 15 років у квартирі її померлого чоловіка (на Слободці), разом з ними також мешкав нерідний син ОСОБА_2 - ОСОБА_3 (син першої дружини ОСОБА_2В.), який багато пив та помер десь у 2004 році. Вказувала, що бувала у них в гостях з 2000 року десь раз у тиждень. Позивачка доглядала за сином та її померлим чоловіком, готувала їм їсти та вони мешкали як одна родина. ОСОБА_3 по словам свідка ніде не працював, полюбляв випивати, а ОСОБА_1 разом з чоловіком його утримували повністю, любили його, піклувалися про нього. В 2004 році ОСОБА_3 помер, поховали його ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом. Свідок не памятає, щоб розповідали щось про сімю ОСОБА_3, та розуміла, що у нього нікого не було (ні дружини, ні дітей). Позивачка проживає у квартирі колишнього чоловіка і на теперішній час. Пояснила,що квартира, яка є спадковим майном, дуже стара, маленька та потребує ремонту.

Свідок ОСОБА_10 (ІНФОРМАЦІЯ_4, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5) зазначила, що ОСОБА_1 є її мамою та вона згодна давати показання. Свідок пояснює, що ОСОБА_4 (перша дружина ОСОБА_2В.) працювала разом з її мамою, потім вона звільнилась з роботи та незабаром померла. ОСОБА_2 поховав дружину та скоро почав проживати разом з її матірю - ОСОБА_1 Вказувала, що ОСОБА_3 (не рідний син ОСОБА_2В.) був одиноким, неохайним та зловживав алкоголем, позивачка ОСОБА_1 за ним доглядала, годувала його. Незабаром ОСОБА_3 помер, а ОСОБА_1 з ОСОБА_2 залишились проживати в будинку. На питання адвоката ОСОБА_12 свідок відповіла: ОСОБА_2 говорив, що ОСОБА_3 це син ОСОБА_4 від першого шлюбу, але йому було ніяково за нього і він його утримував, вважав як рідного сина. Свідок зазначила, що позивачка з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 жили як одна сімя і на всіх святах вони були разом. Свідку відомо, що квартира АДРЕСА_5 була також і квартирою колишньої дружини ОСОБА_2 та вони її приватизували.

Відповідно до ст.. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст.. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

У відповідності до розяснень ВССУ, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, факту прийняття спадщини відповідно до ст. 549 ЦК.

Пунктом 23 Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування», викладена правова позиція в якій зазначено, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Встановлення факту проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини не закріплено окремо у ст. 256 ЦПК України і може здійснюватися в силу ч. 2 цієї статті, згідно з якою в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ст. 25 ЦК, здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

У позові позивачка просила: встановити факт постійного проживання ОСОБА_2 однією сімєю з ОСОБА_3 з 15 листопада 1987 року по 03 лютого 2004 року за адресою: АДРЕСА_1. Визнати ОСОБА_2 спадкоємцем четвертої черги після смерті ОСОБА_3, якій помер 03 лютого 2004 року

Суд вбачає, що ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому всупереч вимогам ст. 3 ЦПК, статей 27 - 31 ЦПК, ставляться питання про права осіб, які не є сторонами процесу, та у зв'язку зі смертю не мають цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності.

Крім того, відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. У разі коли спадщина відкрилась до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим ОСОБА_8.

Законодавство, яке діяло до 01.01.2004 року, не передбачало такого способу захисту спадкових прав як встановлення факту проживання однією сім'єю разом зі спадкодавцем.

Згідно з ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК).

Отже, з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для встановлення факту постійного проживання ОСОБА_2 (померлого 21.05.2016 року) однією сімєю з ОСОБА_3 (померлого 03.02.2004 року), оскільки останні на момент розгляду справи є померлими.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про неможливість визнання ОСОБА_2 спадкоємцем четвертої черги після смерті ОСОБА_3, якій помер 03 лютого 2004 року.

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повно і всебічно зясував обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, що були досліджені в судовому засіданні, вирішив справу згідно із законом.

Після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1.

На підставі викладеного та керуючись с ст.ст.. 1, 3, 10, 11, 15, 57, 60, 179, 208-209, 212-215, 218, 256, ЦПК України; ст.. 15,16, 20, 25, 1216, 1218 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Одеської міської ради про встановлення факту постійного проживання та визнання спадкоємцем - відмовити

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення., згідно ч.1 ст. 294 ЦПК України.

Суддя: Домусчі Л. В.