Березівський районний суд Одеської області
Справа № 494/164/17
Провадження № 2/494/566/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2017 року Березівський районний суд Одеської області у складі: головуючого судді Дєткова О.Я.,

при секретарі Твердун Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Березівка Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання свідоцтва частково недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з цим позовом до суду 21 лютого 2017 року, посилаючись на те, що після смерті 8 листопада 1987 року її матері ОСОБА_3 вона в рівних долях з братом ОСОБА_2 та батьком ОСОБА_4 успадкували за законом по 1/3 частки спадкового будинку, розташованого по вул.Комсомольська, 8 м.Березівка Березівський району Одеська області. Частка батька, таким чином, дорівнювала 2/3, а її та братові по 1/6 кожному. Після смерті 28 листопада 2004 року її батька ОСОБА_4 відкрилась спадщина на 2/3 частини зазначеного будинку, яка також ними успадкована по 1/2 частини. Проте, порушивши її право на успадкування вказаного майна, відповідач отримав свідоцтво про право на вказану спадщину, яке просить визнати частково недійсним, крім того, збільшуючи позовні вимоги, представник позивача просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом в 1/6 його частині, враховуючи, що після смерті матері вона фактично прийняла спадщину, та визнати недійсним й свідоцтво про право на спадщину за законом, яке було видане відповідачу щодо успадкування грошових коштів, так як це майно не охоплюється заповітом.

У судове засідання ОСОБА_1, будучи належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, не зявилась, однак письмовою заявою, що надійшла на адресу суду 15 листопада 2017 року без підпису особи, яка її подала, слухання справи просить здійснювати без її участі у звязку з неможливістю прибути в судове засідання в 9 годин ранку, так як вона проживає за межами м.Березівка, про що неодноразове повідомляла помічнику судді, звертаючись з проханням призначити засідання на 11 годину, але її не було почуто.

Однак відносно вказаної заяви ОСОБА_1 слід звернути увагу, що суд не повязаний з бажаннями або проханнями осіб, які беруть участь у справі, щодо призначення до розгляду цивільної справи у судовому засіданні в зручний для них час, а лише зобовязаний вирішувати ці процесуальні питання відповідно до положень цивільно-процесуального закону.

Відповідач та його представник позов не визнали повністю та, звертаючи увагу на його необґрунтованість, просять відмовити у його задоволенні й наполягають застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності.

Заслухавши відповідача і його представника та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.ст.202,204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків; правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилами ст.1272 ЦК України спадкоємець вважається таким, що не прийняв спадщину, якщо він протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини.

Абзацем 3 п.27 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року розяснюється, що, свідоцтво про право на спадщину відповідно до ст.1301 ЦК України може бути визнано недійсним не лише тоді , коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у звязку видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Судом встановлено, що після смерті 28 листопада 2004 року батька сторін відповідач звернувся протягом встановленого законом строку до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом і за законом та й отримав свідоцтва про право на спадщину, як за законом, так і за заповітом (а.с.31,32,64-66).

Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.

Воля спадкоємця ОСОБА_2 знайшла своє вираження в поданій ним до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини за законом й за заповітом.

Однак позивачка жодних дій, які б свідчили про прийняття нею спадщини за законом, не вчинила.

Відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частина 1 ст.58 ЦПК України регламентує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За правилами ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З наведених норм закону свідчить, що сторона, а в даному випадку позивачка, на яку покладався тягар доказування, повинна була під час розгляду цієї справи обґрунтувати з наданням відповідних належних доказів наявність обставин, що з достовірністю могли б підтвердити вимоги позову та наявність підстав для визнання свідоцтв про право на спадщину за заповітом в 1/6 його частині й про право на спадщину за законом недійсними.

Відповідно до ст.179 ЦПК України та п.26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» №2 від 12 червня 2009 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Незважаючи на встановлений процесуальним законом порядок доказування та не звертаючи увагу на вимоги ст.ст.10,11 ЦПК України, позивачка не довела існування того факту, що вона, як вказується у її позові, після смерті 8 листопада 1987 року матері успадкувала в рівних частках з іншими спадкоємцями вищевказаний житловий будинок та, у звязку з цим, не обґрунтувала належним чином підставу й предмет своїх позовних вимог, які могли б мати юридичне значення для вирішення справи відповідно до положень ст.213 ЦПК України.

Частинами 3 та 4 ст.267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.10,60,212,214 ЦПК України, ст.ст.202,204,1272 ЦК України,

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через Березівський районний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: