Справа № 214/5213/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

28 вересня 2017 року, Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого судді Чернової Н.В.,

при секретарі Лєбєдєвої А.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Новікової А.Ю.,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг», третя особа директор департаменту з персоналу ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» Анджей Веслав Випих, про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, суд -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг», третя особа без самостійних вимог щодо предмету спора на стороні відповідача директор департаменту з персоналу Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» Анджей В.В. про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі. В своєму позові ОСОБА_1 просить скасувати наказ № 926/л від 22.08.2016 року «Про звільнення з підприємства за скороченням штату ОСОБА_1», виданий відповідачем; поновити його на посаді заступника начальника виробництва по ремонтам механообладнання (утримання і ремонт механообладнання) кисневого виробництва Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» код ЄРПОУ 24432974, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та компенсацію за заподіяну йому, внаслідок звільнення, моральну шкоду в сумі 25000 гривень. В обґрунтування свого позову зазначив, що 17 серпня 1999 року він був прийнятий на посаду майстра по ремонту обладнання Компресора - 1500 кисневого виробництва енергетичного департаменту металургійного комбінату «Криворіжсталь» (у теперішній час має назву Пат «АрселорМіттал Кривий Ріг»). За час безперервної роботи до 22 серпня 1016 року він підвищувався в займаних посадах, працював старшим майстром дільниці компресії повітря, а протягом останніх 9-ти років працював на посаді заступника начальника виробництва по механообладнанню кисневого виробництва енергетичного департаменту. Його кар'єрне зростання відбулось завдяки професійній підготовці та здібностям. На момент прийняття на роботу до Відповідача, він мав вищу освіту за кваліфікацією інженер-механік. В 1995 році він закінчив Тульський державний технічний університет за спеціальність "Імпульсні теплові машини". Протягом січня-травня 2016 року представники Відповідача, а саме: директор енергетичного департаменту ОСОБА_7 та заступник директора департаменту з персоналу ОСОБА_8 неодноразово проводили з ним бесіди під час яких оголошували йому, що через втрату до нього довіри з боку керівництва ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг" (далі по тексту ПАЇ «АМКР»), він буде звільнений з підприємства і вимагали написати заяву про звільнення за згодою сторін. При цьому, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зазначали, що як фахівець, він їх задовольняє, але його буде звільнено тим чи іншим чином, через надання ним свідчень представникам департаменту з безпеки ПАТ «АМКР» про причини аварій на киснепроводі та на блоку розділу повітря № 2 у серпні 2015 року. Безпосередню причетність до настання вказаних аварій мали ОСОБА_7 та його заступник з кисневого виробництва управління енергетичного департаменту ОСОБА_9. Його неодноразово попереджали ОСОБА_7 та ОСОБА_8, що в разі його відмови від подання заяви про звільнення за згодою сторін, його відсторонять від виконання службових обов'язків та все одно винайдуть спосіб звільнити. Реакцією ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на його відмову від звільнення за згодою сторін було вчинення щодо нього наступних дій:

- 06.01.2016 року ОСОБА_7, через керівництво департаменту з безпеки ініціював проведення перевірки на поліграфі, яку він пройшов без зауважень;

- з березня 2016 року ОСОБА_7 та ОСОБА_9 систематично примушували призначеного виконуючим обов'язки начальника кисневого виробництва ОСОБА_10 винайти будь-який привод для його звільнення (у тому числі шляхом збору матеріалів, на підставі яких документально оформити притягнення його до дисциплінарної відповідальності за буцімто допущені раніше порушення);

- 05.04.2016 року ОСОБА_7 дав вказівку працівникам бюро організації праці департаменту з персоналу ПАТ «АМКР» ОСОБА_11 та ОСОБА_12 винайти будь-який спосіб для звільнення його з підприємства, навіть шляхом зміни організаційної структури кисневого виробництва та вивільнення його посади;

- 19.04.2016 року його викликали до кабінету номер 911 заводоуправління ПАЇ «АМКР», в якому заступник директора департаменту з персоналу ОСОБА_8 та ОСОБА_13 примушували його написати заяву про звільнення за згодою сторін, мотивуючі свою вимогу тим, що він втратив довіру керівництва. На його законне прохання оголосити з приводу чого йому оголошена недовіра, ні ОСОБА_14, ні ОСОБА_23 відповідь не надали;

- 20.04.2016 року його знов запрошували до кабінету номер 911, у якому ОСОБА_24 повторно наполягав на написанні ним заяви про негайне звільнення. З роз'ясненнями щодо причини недовіри, ОСОБА_13 порекомендував звернутися до заступника директора департаменту з безпеки ПАТ «АМКР» ОСОБА_15 Того ж дня з даного приводу він відвідав ОСОБА_15, який на його питання про недовіру відповів, що в нього особисто та в інших працівників департаменту з безпеки немає ніяких підстав для недовіри;

- 25.04.2016 року по ініціативі ОСОБА_7 заблоковано обліковий запис його робочого комп'ютеру, що виключило можливість виконувати мною функціональні обов'язки, передбачені моєю посадовою інструкцією;

- 07.05.2016 року по ініціативі ОСОБА_7, охороною КПП в нього вилучено постійну транспортну перепустку для в'їзду на територію ПАТ «АМКР»;

- 16.05.2016 року йому заблокували вхід на територію ПАТ «АМКР» по відбиткам пальців рук, з використанням обладнання «Фінгер Прінт» встановленого на КПП та ОСОБА_15 за ініціативою ОСОБА_7 дав вказівку працівникам КПП ПАТ «АМКР» вилучити у нього особисту постійну перепустку, яка дає право входу-виходу на територію ПАТ «АМКР».

Через зазначені протиправні дії він зазнав значного психо-емоційного стресу, стан його здоров'я різко погіршився і з 17.05.2016 р. по 25.05.2016 р. він перебував на лікарняному.

17травня 2016 року було видано розпорядження № 391 за підписом виконуючого обов'язки кисневого виробництва ОСОБА_10 «Про перезакріплення зон обслуговування в кисневому виробництві», згідно якого його фактично було усунуто від виконання службових обов'язків обумовлених його посадовою інструкцією, так як вони були передані заступнику начальника виробництва з електрообладнання кисневого виробництва ОСОБА_16

З метою відновлення його порушених трудових прав, 18.05.2016 року він звернувся із письмовою заявою до Генерального директора, директора департаменту з персоналу та голови профспілкового комітету ПАТ «АМКР». У листі він виклав обставини та причини його переслідування і примушування до звільнення.

Реагуванням на його письмове звернення було видання наказу № 606 від 19.05.2016 р. «Про внесення змін в організаційну структуру управління кисневого виробництва».

Відповідно до пункту 1.1 зазначеного наказу та додатку №1 до нього, з 19.05.2016 р. до організаційної структури управління та штатного розпису кисневого виробництва введена штатна одиниця - заступник начальника виробництва по ремонтам електро та механообладнання кисневого виробництва, тобто в одній посаді суміщалися посада, яку він займав та посада заступника начальника виробництва з ремонту електрообладнання кисневого виробництва ОСОБА_17 Крім того, відповідно до наказу штатні одиниці, які підпорядковувалися йому, були перепідпорядковані заступнику начальника виробництва по ремонтам електро та механообладнання. На дату видання наказу № 606 ця посада була вакантною.

Даний наказ з'явився після того, як Відповідач зрозумів, що не має можливості звільнити його відповідно до умов трудового договору та у в зв'язку з тим, що він відмовився від звільнення за згодою сторін, тому вважає, що скорочення його посади було штучним, а не фактичним.

Крім того, 19 травня 2016 року було видано наказ № 607 за підписом директора департаменту з персоналу Випиха А.В "Про зміну місця дислокації ОСОБА_1, ОСОБА_18, ОСОБА_25.", де було зазначено, що у зв'язку із зміною в організаційній структурі кисневого виробництва, місцем знаходження на підприємстві для нього визначено кабінет № 107 з 20.05.2016 до 31.05.2016) та №301 (з 01.06.2016) будівлі університет)' ПАТ «АМКР», розташованої поза територією виробничих потужностей ПАТ «АМКР» взагалі та енергетичного департаменту зокрема.

Ці кабінети не пристосовані для роботи, в них була відсутня комп'ютерна та офісна техніка. Таким чином відповідач не виконував своїх обов'язків, передбачених трудовим договором та законодавством, а саме не забезпечив умови праці необхідні для виконання роботи, як передбачено ст.. 21 КЗпП України. 27.05.2016 року по виходу із лікарняного він був ознайомлений зі змістом наказу № 606 від 19.05.2016 та одночасно отримав попередження № 1 про наступне звільнення з запропонування іншої роботи, в якому зазначалось про можливість його звільнення з займаної посади не раніше 20.08.2016 року. Вирішуючи питання про його подальше працевлаштування відповідачем було запропоновано 11 робочих місць, які перелічені в датованому тим же числом списку вакантних місць на підприємство. Того ж дня 27.05.2016 року було складено Акт № 1 про відмову у переведені.

Зі змісту наказу № 621 від 10.06.2016 р. зрозуміло, що вищевказані посади були вакантні, відповідали його фаху, однак, йому не були запропоновані.

Крім цього, з огляду на сукупність описаних вище обставин, які вказують на упереджене ставлення з боку представників Відповідача до його особи, вважає, що перелік вакантних посад, які відповідали його фаху, однак, йому не були запропоновані значно ширший. Проте, через створення вказаних вище перешкод для його доступу до інформації та до виробничих підрозділів ПАТ «АМКР», він не мав можливості дізнатися про такі вакансії.

Вищеназвані обставини не тільки свідчать про порушення вимог статті 49 КЗпП України та вказують на невідповідність дій Відповідача правовій позиції, що міститься в Постанові Верховного Суду України у справі №6-40цс15 від 01 квітня 2015 року, але й доводять, що його посада була скорочена не з причини змін в організації виробництва та праці, а через упереджене ставлення до його особисто.

Також про упереджене ставлення Відповідача до нього особисто свідчить факт поверхового та явно суб'єктивного розгляду поданої ним до Комісії по трудових спорах заяви, а також проведення 15.08.2016 року засідання Первинної профспілкової організації ПМГУ ПАТ АрселорМіттал Кривий Ріг» щодо скорочення займаної ним посади без його участі, на що він не давав згоди.

Відповідно до наказу № 926/л від 22.08.2016 р. "Про звільнення з підприємства за скороченням штату ОСОБА_1", він був звільнений за скороченням штату, п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Вважаю що наказ № 962/л від 22.08.2016 р., виданий Відповідачем, протирічить вимогам трудового законодавства не тільки з вищеназваних причин, а також з урахуванням того, що Відповідач не застосував правила ст. 42 КЗпП України, яка передбачає переважне право працівників на залишення на роботі.

Як за період попередження, так й в наказі про звільнення, Відповідач не досліджував наявність у нього переважного права на залишення на роботі.

Припускаю, що свої дії Відповідач може пояснювати тим, що його посада була єдиною і тому відсутня можливість порівнювати його кваліфікацію з будь-якими іншими працівниками. Однак, у в зв'язку з тим, що його посадові функції, обов'язки та права були передані згідно розпорядження № 391 від 18.05.2016 р. заступнику начальника кисневого виробництва з ремонту електрообладнання, то він вважаю, що ще до видання наказу №606 від 19.05.2016 р. представниками Відповідача було прийняте рішення про його звільнення, під виглядом штучного скорочення посади, яку він займав. Також, ще до видання наказу № 606 представниками відповідача було прийняте рішення про призначення на знов створену посаду ОСОБА_16

При цьому, в порушення вимог трудового законодавства не порівнювалися його та ОСОБА_16 кваліфікація, продуктивність праці та досвід.

Свою думку щодо свого переважного права обґрунтовує тим, що він має відповідну кваліфікацію та освіту, має відповідний досвід по керуванню підрозділами, як по ремонту механообладнання так і електрообладнання, за період 2008-2016 років він систематично виконував обов'язки начальника кисневого виробництва на час відсутності відповідного керівника протягом роботи в ПАТ «АМКР» ОСОБА_16 систематично хворів, про що надавав лист непрацездатності.

За період його роботи у Відповідача 30.12.2002 р. з нагоди дня енергетика його нагороджено грошовою премією та оголошено подяку, 19.07.2004 р. з нагоди 70-річчя Комбінс мене нагороджено грошовою преміює та оголошено подяку, 28.12.2007 р. за досягнення висок показників у виконанні виробничих завдань, активну участь в жито колективу кисневого виробництва і підприємства його нагороджено грошовою премією та оголошено подяку, це свідчить про наявність у нього високої кваліфікації та дисципліни.

Отже відповідачем не був зроблений порівняльний аналіз для визначення наявності у нього переважного права на залишення на роботі, хоча відповідно до пункту 60 «Правої позицій Верховного Суду України», щодо розгляду сулами окремих категорій судових справ «Трудове право», працівники з більш високою кваліфікацією та продуктивністю праці мають переважне право на залишення на роботі при скороченні штату порівняно з працівникам меншою кваліфікацією і продуктивністю праці, які займають таку саму посаду.

З огляду на викладене, вважає, що вирішуючи питання скорочення його посади та під видання наказу про його звільнення, Відповідачем не було дотримано вимог-труди законодавства щодо підстав та порядку звільнення, а тому наказ № 926/л від 22.08.2016

незаконним та підлягає скасуванню.

Крім того, йому внаслідок незаконного звільнення було завдано моральної шкоди, полягає в тому, що він безпідставно був позбавлений права на отримання заробітку, внаслідок чого змушений прикладати додаткові зусилля для організації свого життя. Звільнення відбулось без будь-яких законних підстав, що спричинило значні моральні страждання. Посадові особи відповідача примушували його до звільнення за згодою сторін, припускалися психологічного тиску, створювали штучні перешкоди у виконанні функцій за займаною посадою, вдавалися до шантажу у вигляді розповсюдження серед його колег та підлеглих вигадано негативну інформації про нього, зокрема, про втрату довіри, чим принизили його честь та гідність. Внаслідок цих дій у нього погіршився стан здоров'я і він був змушений звертатися до лікувального закладу. Раніше, він не мав проблем зі здоров'ям і до лікувальних закладів не звертався. Тому погіршення стану його здоров'я він безпосередньо пов'язую з психологічним тиском на нього до якого вдавалася адміністрація Відповідача, примушування до звільнення за згодою сторін та наступного його вивільнення. Тому, він вважає, що внаслідок незаконного звільнення, йому було завдано матеріальної шкоди, компенсацію за яку він оцінює в розмірі 25000 грн. У зв'язку із чим він вимушений звернутися до суду з даним позовом.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити позов з підстав зазначених у позові та письмових пояснень (а.с. 94а-96).

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти позову, надала суду письмові заперечення відповідно до яких встановлено, що 19.05.2016 року був виданий наказ № 606 по ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» «О внесении изменений в организационную структуру управления кислородного производства» відповідно до п. 1.6 передбачено виключення штатних одиниць у переліку - додатку 3. Там заходиться і посада заступника начальника виробництва по ремонтам механообладнання кисневого виробництва, а також пунктом 4.2. у випадку відсутності вакансії або відмови працівників від наданої іншої роботи, виконати звільнення таких працівників по п. 1 ст. 40 КЗпП України у строк до21.08.2017 року, але не раніше двох місяців з дати персонального попередження працівників, посади яких виключено зі списку. 27.05.2016 року та 22.07.2016 року Позивачу пропонувалась інша робота з числа вакансій, які мались на підприємстві, в тому числі з можливістю перенавчання на рахунок коштів підприємства. Однак, від запропонованих пропозицій, а також від перенавчання Позивач відмовився.

28.07.2016, 29.07.2016, 11.08.2016, 12.08.2016 Позивачу було надано час для самостійного пошуку роботи відповідно до п.4.5 діючого на підприємстві Колективного договору. Позивачу була надана можливість самостійно знайти нове місце роботи у робочий час з оплатою середнього заробітку у ці дні. Використавши своє право на самостійний пошук роботи Позивач не проінформував комісію по вивільненню про результати пошуку, заяву про перевід на іншу роботу не надавав.

Позивач подавав заяву про визнання незаконними дії керівництва ПАТ «АМКР», що нібито були спрямовані на примус Позивача до звільнення. Проте комісією по вирішенню трудових спорів Позивачу було відмовлено.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації (банкрутства) або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з вимогами ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 із наступними змінами «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі.

В ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пп. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 та п. п. 2, 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Згідно з ч. 7 зазначеної статті рішення виборного органу первинної профспілкової організації про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим.

У разі якщо у рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборною органу первинної профспілкової організації.

22.08.2016 р. ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» було видано наказ №926/л «Об увольнении с предприятия по сокращению штата ОСОБА_20В.»

Таким чином, твердження Позивача про те, що йому не пропонувались вакантні посади на підприємстві безпідставні.

Звільнення Позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України здійснено Відповідачем з дотриманням вимог трудового законодавства при вивільненні працівників та Закону України «Про професійні спілки. Їх права та гарантії діяльності».

Відповідно до ст. 57-61 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами неправомірність його звільнення.

Стосовно стягнення моральної шкоди слід зазначити, що пунктом 3 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зі змінами і доповненнями (далі - Постанова Пленуму ВСУ № 4), встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно з абзацом 1 пункту 4 Постанови Пленуму ВСУ № 4 у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, зокрема, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві та якими доказами це підтверджується. Відповідно до абзацу 2 пункту 5 Постанови Пленуму ВСУ № 4, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до норм ст. 58-60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для вирішення справи. Слід зазначити, що Позивач зовсім не наводить доказів, якими підтверджується факт заподіяння йому моральних страждань. Тому, Відповідач вважає, що: 1) факт заподіяння Позивачеві моральних страждань не підтверджений достовірними доказами; 2) розмір моральної шкоди Позивачем не обґрунтований.

Третя особа у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що в матеріалах справи мається повідомлення.

Допитаний судом в якості свідка ОСОБА_21 пояснив, що на виробництві стався вибух, після ця справа була на обліку у керівництва ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг». У ОСОБА_1 були взяті пояснення по факту вибуху з яких чітко просліджувалася провина керівництва енергетичного департаменту. Після чого справа була передана до прокуратури. Після доведення вищезазначеної інформації керівництву ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», зі сторони енергетичного департаменту почався примус до звільнення робітників шляхом підписання заяви про звільнення за згодою сторін. Починаючи з травня 2016 року на підприємстві вийшов наказ про зміну в організаційну структуру керівництва кисневого виробництва. До виходу цього наказу неодноразово ОСОБА_1 та його викликали до керівництва енергетичного департаменту на розмову з директором ОСОБА_7. На ОСОБА_1 робився тиск зі сторони енергетичного департаменту, що послугувало тому, що останній не міг виконувати свою роботу. ОСОБА_1 пропонувалися інші посади від керівництва, однак останньому вони не підходили.

Допитаний судом в якості свідка ОСОБА_11 пояснила, що був виданий наказ № 606 від 19.05.2016 року згідно якого були проведені збори на яких пропонувалася співробітникам підприємства. Чи ставилось питання щодо скорочення ОСОБА_1 вона не пам'ятає.

Допитаний у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_19 пояснив, що він був старшим майстром блоку розподілу та був звільнений за згодою сторін. Після того як на підприємстві відбувся вибух, робоче місце ОСОБА_1 було переміщено за територію комбінату, але та територія також належить підприємству. Йому відомо, що тоді розпочалася процедура скорочення робочих місць, але у зв'язку із чим йому не відомо.

Допитаний судом у якості свідка ОСОБА_13 пояснив, що він знає ОСОБА_1, який був звільнений на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. 19 травня 2016 року був виданий наказ про скорочення штату. Були проведені бесіди зі ОСОБА_1 до початку процедури вивільнення останнього. ОСОБА_1 були запропоновані 50 вакантних посад з його кваліфікацією, за фахом інженер-механік, однак керівних посад на той час не було. Однак ОСОБА_1 не подав заяви на вакантні робочі місця. Цим питанням займалася комісія в енергетичному департаменті. Йому вказівок щодо звільнення ОСОБА_1 не було.

Допитаний судом у якості свідка ОСОБА_22 пояснив, що в наслідок зміни структури підприємства був звільнений ОСОБА_1. Він був головою комісії з вивільнення ОСОБА_1 У нього самого не було претензій до роботи ОСОБА_1. ОСОБА_1 були запропоновані вакантні посади, однак перелік вакантних посад не містив посади керівників.

Допитаний судом у якості свідка ОСОБА_12 пояснила, що була присутня на зборах на яких ставилося питання про зміну структури. Питання про звільнення ОСОБА_1 у її присутності не ставилося. З 01.04.2016 року вона не вела кисневе виробництво. Їй відомо, що відносно ОСОБА_1 були накази про позбавлення його премії.

Розглянувши в судовому засіданні цивільну справу, суд, повно та всебічно з'ясувавши всі обставини цієї справи, вислухавши пояснення учасників процесу, із дотриманням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на таке.

Судом встановлено, що згідно з наказом № 968/л від 16.08.1999 позивач був прийнятий на роботу в кисневе виробництво Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь» на посаду майстра з ремонту обладнання К-1500 кисневого виробництва (а.с. 10).

Відповідно до наказу № 242/л від 25.02.2002 позивача було переведено на посаду старшого майстра дільниці компресії кисню кисневої станції кисневого виробництва ( а.с. 10). Згідно наказу 1574/л від 26.11.2004 року ОСОБА_1 був переведений на посаду заступника начальника кисневого виробництва по механообладнанню (а.с. 11). Наказом № 249/л від 14.03.2006 року ОСОБА_1 був переведений на посаду начальника кисневого виробництва (а.с. 11) та наказом № 105/л від 30.01.2007 року останній був переведений на посаду замістителя начальника кисневого виробництва по механообладнанню (а.с. 11, 12). На підставі рішення загальних зборів ВАТ «Міттал Стіл Кривий Ріг» № 4 від 14.06.2007 року ВАТ «Міттал Стіл Кривий Ріг» перетворено з 14.06.2007 року на ВАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг». Рішенням загальних зборів ВАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» (протокол № 10 від 21.04.2011 року) ВАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» перетворено з 26.04.2011 року на ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» (а.с.12).

Наказом № 459/л від 21.05.2013 року ОСОБА_1 був переведений на посаду заступника начальника кисневого виробництва по ремонту механообладнання. Розпорядженням № 17 від 26.01.2015 року посада зам.начальника виробництва з ремонту механообладнання кисневого виробництва переведена на дільницю «Зберігання та ремонт механообладнання» даного структурного підрозділу (а.с. 13).

Відповідно до наказу № 926/л від 22.08.2016р. «Про звільнення з підприємства за скороченням штату ОСОБА_1», позивача було звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 13). Передумовою звільнення позивача слугував наказ відповідача за підписом генерального директора ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» ОСОБА_6 № 606 «Про внесення змін в організаційну структуру кисневого виробництва» від 19.05.2016 (а.с. 24-25).

Відповідно до ст. 64 ГК України підприємство може складатися з виробничих структурних підрозділів (виробництв, цехів, відділень, дільниць, бригад, бюро, лабораторій тощо), а також функціональних структурних підрозділів апарату управління (управлінь, відділів, бюро, служб тощо). Функції, права та обов'язки структурних підрозділів підприємства визначаються положеннями про них, які затверджуються в порядку, визначеному статутом підприємства або іншими установчими документами. Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. За приписами ч. 2 ст. 65 ГК України власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів.

Пунктом 8.4.1 Статуту Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» передбачено, що одноосібним виконавчим органом товариства, який здійснює управління його поточною діяльністю, є Генеральний директор. Генеральний директор одноосібно, на свій розсуд та під власну відповідальність ухвалює всі рішення щодо питань, які складають його компетенцію. До компетенції генерального директора належить вирішення всіх питань, пов'язаних з керівництвом поточною діяльністю товариства, окрім тих, що згідно з чинним законодавством та цим Статутом віднесені виключно до компетенції Загальних зборів та Наглядової ради (п. 8.4.2 Статуту).

З огляду на приписи ст. ст. 64, 65 ГК України та наведених положень Статуту Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» суд дійшов висновку, що рішення стосовно внесення змін до організаційної структури підприємства приймає одноособово генеральний директор.

Таким чином, наказ відповідача № 606 «Про внесення змін в організаційну структуру кисневого виробництва» від 19.05.2016 є законним та прийнятий в межах повноважень, передбачених чинним законодавством України та Статутом Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг».

Так, згідно наказу генерального директора ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» ОСОБА_6 № 606 «Про внесення змін в організаційну структуру кисневого виробництва» від 19.05.2016, було внесено наступні зміни в організаційну структуру управління та штатний розпис кисневого виробництва:

- пунктом 1.6. наказу передбачено виключення штатних одиниць згідно Додатку 3 до наказу (з 20.08.2016р.);

- в п. 3.3. наказу передбачено попередження працівників, що займають посади які підлягають виключенню, згідно Додатку 3 до наказу, про майбутнє вивільнення, шляхом персонального попередження з одночасною пропозицією зайняти інші посади, з числа наявних вакансій на підприємстві (в строк до 20.06.2016р.);

- згідно п. 4.2. наказу, у випадку відсутності вакансій, або відмови робітників що вивільняються від інших запропонованих вакантних посад, провести звільнення таких працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (строк 21.08.2016р., але не раніше двох місяців з дати персонального повідомлення працівників, посади яких виключаються зі штатного розпису) (а.с. 24-25).

Відповідно до «Листа ознайомлення з наказом по підприємству від 19.05.2016 №606 «Про внесення змін в організаційну структуру кисневого виробництва», ОСОБА_1 був ознайомлений з даним наказом під особистий підпис 27.06.2016 (а.с. ***).

Згідно Додатку 3 до наказу № 606 «Про внесення змін в організаційну структуру кисневого виробництва» (а.с. 29), було виключено в тому числі і посаду, яку займав позивач - «зам.начальника виробництва з ремонту механообладнання».

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці . При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Згідно ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Пунктом 19 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992 передбачено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Судом встановлено, що на виконання п. 3.3. наказу № 606 «Про внесення змін в організаційну структуру кисневого виробництва», положень ст. 49-2 КЗпП України, п. 19 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992, 27.05.2016 в день виходу ОСОБА_1 на роботу після лікарняного ( ОСОБА_1 перебував на лікарняному з 17.05.2016 по 25.07.2016, що підтверджується копією довідки про тимчасову непрацездатність КУ «ЦПМСД № 4» (а.с. 17), його під особистий підпис було ознайомлено з Попередженням від 27.05.2016 № 1 про наступне вивільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 31, 113), з пропозицією іншої роботи, та надано перелік вакантних посад на ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» (а.с. 114-116). Проте, ОСОБА_1 відмовився від переведення на будь яку з запропонованих йому посад, про що було складено Акт про відмову від переведення від 27.05.2016 (а.с. 117).

До того ж, Попередженням від 15.06.2016 № 1 ОСОБА_1 було надано право до вказаної дати вивільнення відвідувати структурні підрозділи ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», переведення яке буде його влаштовувати, з метою проходження співбесіди з керівниками структурних підрозділів та ознайомлення з умовами праці. Також, на виконання умов п. 4.5.

Додатково, вищезазначеним попередженням ОСОБА_1 було роз'яснено його право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, в порядку передбаченому ст. 44 КЗпП України, а також повідомлено, що у випадку виникнення бажання самостійного працевлаштуватись після звільнення, ОСОБА_21 може звернутись до Криворізького міського центру зайнятості для подальшого працевлаштування.

Листом від 27.05.2016р. вих. № 05-1282 (а.с. 177) ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» було повідомлено Криворізький міський центр зайнятості про заплановане вивільнення ОСОБА_1 Запланована дата вивільнення - 20.08.2016.

В подальшому, 22.07.2016 ОСОБА_1 було повторно надано перелік вакантних на ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» посад у кількості 52 одиниці (а.с. 114-116), проте ОСОБА_1 знову відмовився від переведення, що підтверджується доводами позивача в позовній заяві та поясненнями представника відповідача.

Відтак, твердження позивача, про те що відповідач не намагався працевлаштувати його на підприємстві, як того вимагають норми КЗпП України спростовуються наведеними обставинами та наявними у матеріалах справи доказами.

Таким чином, позивача було своєчасно повідомлено про наступне вивільнення, як того вимагають приписи ст. 492 КЗпП України, позивачу неодноразово пропонувались інші вакантні посади за його спеціальністю, в тому числі з можливістю навчання або перепідготовки за рахунок коштів відповідача. Однак, позивач неодноразово відмовлявся від переводу.

Як зазначається позивачем, вважаючи наказ № 606 «Про внесення змін в організаційну структуру кисневого виробництва» від 19.05.2016 незаконним він звернувся до комісії з трудових спорів ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» з заявою від 24.05.2016, про визнання незаконними дії керівництва ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», які спрямовані на примус до звільнення з вимогами визнати незаконним наказ № 606 «Про внесення змін в організаційну структуру кисневого виробництва» від 19.05.2016 (а.с. 32-33).

Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 224, ч. 1 ст. 226 КЗпП України, комісія по трудових спорах є обов'язковим первинним органом по розгляду трудових спорів, що виникають на підприємствах, в установах, організаціях, за винятком спорів, зазначених у статтях 222, 232 цього Кодексу.

Трудовий спір підлягає розглядові в комісії по трудових спорах, якщо працівник самостійно або з участю профспілкової організації, що представляє його інтереси, не врегулював розбіжності при безпосередніх переговорах з власником або уповноваженим ним органом.

Комісія по трудових спорах зобов'язана розглянути трудовий спір у десятиденний строк з дня подання заяви. Спори повинні розглядатися у присутності працівника, який подав заяву, представників власника або уповноваженого ним органу.

Керуючись ст.ст. 224, 227 КЗпП України, комісія з трудових спорів ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» своїм рішенням № 26 від 14.07.2016 заяву ОСОБА_1 залишила без розгляду як таку, що не підлягає розгляду комісією з трудових спорів ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» (а.с. 108-109).

ОСОБА_1 в позовній заяві зазначає, що вважає рішення комісії з трудових спорів ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» поверховим та явно суб'єктивним, проте своїм правом передбаченим ст. 228 КЗпП України на оскарження рішення комісії до суду в десятиденний строк з дня отримання копії рішення не скористався.

Згідно ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), статті 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Згідно ч. 7 ст. 43 КЗпП України, рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Згідно з частиною шостою ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Відповідно до правових позицій, викладених в постановах ВСУ від 24 вересня 2014 року у справі № 6-104цс14 та від 1 липня 2015 року у справі № 6-703цс-15, за змістом вищезазначених норм права суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з'ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

В аспекті положень частини сьомої статті 43 ЗпП України і частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та з урахуванням вище зазначеного висновку слідує, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова "обґрунтований", яке означає "бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами".

Отже, рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

З наведеної норми вбачається, що власник (або уповноважений ним орган) наділений правом звільнити працівника без згоди виборного органу профспілкової організації (профспілкового представника), якщо відмова в наданні згоди на звільнення працівника є необґрунтованою.

Обґрунтованою слід вважати відмову, в якій профспілковий орган посилається на порушення власником (уповноваженим органом) норм трудового законодавства, і такі висновки профспілкового органу не є передчасними та відповідають дійсним обставинам.

І навпаки, необґрунтованою є відмова профспілкового органу, якщо в рішенні цього органу немає посилань на порушення роботодавцем норм трудового законодавства, або висновки профспілкового органу щодо порушень власником приписів трудового законодавства є передчасними та не відповідають об'єктивній дійсності.

Таким чином, саме відповідачу належить право надання оцінки обґрунтування відмови профспілкового органу в наданні згоди на звільнення працівника, адже саме йому належить право на звільнення за ініціативою роботодавця. Так як відповідач не отримав обґрунтованої відмови в наданні згоди на звільнення позивача, у зв'язку з цим отримав право на звільнення позивача без згоди профспілки, тому підстав визнавати наказ про звільнення позивача незаконним та скасовувати його з підстав недотримання порядку отримання згоди на звільнення судом не вбачається.

У відповідності до правової позиції, що викладена у Постанові колегії суддів судової палати у цивільних та адміністративних справах Верховного Суду України по справі № 6-40цс15 та в Постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-491цс15, «частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно із частинами першою та третьою статті 492 цього Кодексу про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше, ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював, але з урахуванням спеціальності працівника, його кваліфікації та стану здоров'я. З огляду на зазначену норму закону не передбачено обов'язку роботодавця пропонувати всі наявні вакантні посади та робочі місця на підприємстві без виключень.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника на іншому підприємстві чи після розірвання з працівником трудового договору відповідно до вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України не є обов'язком роботодавця.».

Таким чином, для вирішення справи по суті має значення перелік вакантних посад на ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» у період з 27.05.2016 (день попередження ОСОБА_1 про вивільнення) до 22.08.2016 (день винесення наказу № 926/л про звільнення ОСОБА_1).

Окрім того, відповідно до довідки відповідача (а.с. 114-116), перелік вакантних робочих місць на ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» не є сталим показником і щоденно змінюється в залежності від якісного та кількісного складу підприємства. У зв'язку з цим щоденна статистика виникнення та закриття вакансій на ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» не ведеться. Список вакантних місць для працівників, що вивільняються на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України формується станом на дату засідання комісії шляхом узгодження вакантних позицій, що комплектуються, з начальниками відділів організації праці та заробітної плати відповідних департаментів.

Враховуючи вищезазначене, відповідачем було надано перелік вакантних робочих місць, які було запропоновано ОСОБА_1 комісією з вивільнення на вибір.

Щодо позиції позивача про те, що з боку ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» не було враховано переважного права ОСОБА_1 на залишення на роботі суд зазначає наступне.

Так, згідно ч. 2 ст. 492 КЗпП України, при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

При скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці (ч. 1 ст. 42 КЗпП України). Згідно статті 42 Кодексу законів про працю України, переважне право залишитись на роботі має визначатись у випадку скорочення чисельності штату працівників, які займають однакові посади.

Таким чином, врахувати переважне право на залишення на роботі необхідно тоді, коли працівники, що звільняються виконують однакову роботу чи обіймають таку саму посаду, що скорочується. Якщо в установі є лише одна відповідна посада або ж, навпаки, вони різні, згадане право не застосовується.

В свою чергу «скорочення чисельності» та «скорочення штату» - поняття не тотожні. Чисельність працівників - це списочний склад працюючих, і скорочення чисельності працівників передбачає зменшення їх кількості. Штат працівників - це сукупність посад, встановлених штатним розписом підприємства. Тому скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами (лист Мінпраці від 07.04.2011 р. N 114/06/187-11).

Так як згідно наказу № 606 «Про внесення змін в організаційну структуру кисневого виробництва» від 19.05.2016 та Додатку № 3 на ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» було скорочено посаду, яку займав позивач - «заступник начальника виробництва з ремонту механообладнання», що була єдиною на підприємстві відповідача, можливості провести порівняльний аналіз професійної підготовки та продуктивності праці, а також інших факторів відповідно до інших співробітників підприємства, у відповідача не вбачається.

До того ж, відповідно до Листа Мінсоцполітики України від 21.05.2012 № 80/06/187-12 «Про переважне право на залишення на роботі», законодавством не передбачені критерії і порядок визначення працівників із більш високою кваліфікацією та продуктивністю праці.

З огляду на вищезазначене, положення ст. 42 КЗпП України відповідачем порушені не були.

Пунктом 19 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992 передбачено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати питання чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності або штату працівників.

У відповідності до ухвали від 28 січня 2009 року колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України (за касаційною скаргою державного підприємства "Львівський державний завод "ЛОРТА" на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 листопада 2007 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 10 квітня 2008 року), за результатами розгляду касаційної скарги суд дійшов наступних висновків: «Суд першої інстанції в порушення вимог статей 10, 212, 214 ЦПК України не дав належної оцінки доказам, наданими відповідачем, про фактичне та реальне скорочення на підприємстві, як апарату управління, до якого відносився позивач, так і працівників з відповідною формою допуску до секретних виробів та секретної продукції, запроваджена нова структурна схема.

Замість цього суд зайнявся перевіркою доцільності скорочення чисельності або штату працівників. Разом з тим, цивільне та трудове законодавство не передбачає право суду перевіряти доцільності скорочення, оскільки власник підприємства або уповноважений ним орган самостійно вирішує питання організаційної структури, чисельності та штатів працівників.»

Окрім того, згідно положень ч.ч. 1-2 ст. 505 ЦК України, комерційною таємницею є інформація, яка є секретною в тому розумінні, що вона в цілому чи в певній формі та сукупності її складових є невідомою та не є легкодоступною для осіб, які звичайно мають справу з видом інформації, до якого вона належить, у зв'язку з цим має комерційну цінність та була предметом адекватних існуючим обставинам заходів щодо збереження її секретності, вжитих особою, яка законно контролює цю інформацію. Комерційною таємницею можуть бути відомості зокрема організаційного, комерційного, виробничого та іншого характеру, за винятком тих, які відповідно до закону не можуть бути віднесені до комерційної таємниці.

Згідно ч. 1 ст. 36 ГК України, відомості, пов'язані з виробництвом, технологією, управлінням, фінансовою та іншою діяльністю суб'єкта господарювання, що не є державною таємницею, розголошення яких може завдати шкоди інтересам суб'єкта господарювання, можуть бути визнані його комерційною таємницею. Склад і обсяг відомостей, що становлять комерційну таємницю, спосіб їх захисту визначаються суб'єктом господарювання відповідно до закону.

Таким чином відомості щодо доцільності скорочення чисельності або штату працівників не входять до кола питань, що досліджуються судом в спорах про вивільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки власник підприємства або уповноважений ним орган самостійно вирішує питання організаційної структури, чисельності та штатів працівників.

З метою додержання судом вимог п. 19 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992 в частині з'ясування питання чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності або штату працівників, оцінці судом підлягають письмові докази, що знаходяться в матеріалах справи, зокрема наказ № 606 «Про внесення змін в організаційну структуру кисневого виробництва» від 19.05.2016, яким було виключено в тому числі і посаду яку займав позивач - «заступник начальника виробництва з ремонту механообладнання», та Додатки № 3, 4, 5 до наказу № 606.

Стосовно завдання позивачу моральної шкоди, суд зазначає таке.

Відповідно до положень ст. 16 Цивільного кодексу України (ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

У п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (абз. 2 п. 5 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995).

Систематичний аналіз наведених вище норм чинного цивільного законодавства України, а також правової позиції Верховного Суду України, викладеної у Постанові Пленуму № 4 від 31.03.1995 свідчить про те, що вимоги про відшкодування моральної шкоди можуть бути задоволені у випадку:

1) Наявності заподіяння моральної шкоди.

2) Протиправності діяння особи, результатом чого є завдання моральної шкоди.

3) Вини особи в заподіяння моральної шкоди.

4) Наявності причинного зв'язку між протиправним діянням та заподіянням шкоди.

Якщо ж хоч один з вище перелічених чинників відсутній, то вимоги щодо відшкодування моральної шкоди вважаються безпідставними.

Як зазначалось вище, відповідач, звільняючи позивача, діяв у межах компетенції та у рамках і у спосіб, передбаченими чинним законодавством України. Відповідач вжив всіх належних та необхідних заходів для працевлаштування позивача. Ознак протиправності в діяннях відповідача не вбачається. З огляду на відсутність протиправних діянь відповідача по відношенню до позивача у розрізі спору що розглядається, відсутні підстави стверджувати, що відповідачем було завдано моральну шкоду позивачу.

Виходячи з п. 18 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4, при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди суди мають виявляти і всебічно з'ясовувати причини й умови, що призводять до порушення прав фізичних і юридичних осіб та заподіяння їм моральної шкоди.

Натомість, позивачем не обґрунтовано жодним чином:

-суму, яку він просить стягнути на відшкодування моральних страждань;

-не вказано, у чому саме полягає моральна шкода;

-не доведений причинно-наслідковий зв'язок між винесенням наказу № 927/л від 22.08.2016 та погіршення здоров'я позивача.

Пунктом 9 постанови Пленуму від 31 березня 1995 № 4 роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Відповідно до ухвали Судової палати у цивільних справах ВСУ від 31.03.2005, суд, визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню повинен виходити із засад розумності, виваженості і справедливості.

Так, позивачем заявлена моральна шкода, що підлягає стягненню з відповідача у розмірі 25000 грн., при цьому в порушення ст. 23, 1167 ЦК України не зазначено в чому саме полягає ця шкода. В даному випадку моральна шкода має тільки умовне вираження відповідно до слів позивача.

В силу ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В позовній заяві, ОСОБА_1 зазначає, що внаслідок дій представників відповідача в нього погіршився стан здоров'я і він змушений був звернутися до лікувального закладу. До того ж, позивач вказує, що раніше проблем зі здоров'ям він не мав і до лікувальних закладів з подібним діагнозом протягом роботи в ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» не звертався. Тому погіршення стану здоров'я позивач безпосередньо пов'язує з психологічним тиском на нього.

На підтвердження своєї позиції, позивач надав копію довідки про тимчасову непрацездатність № 1/398 (а.с. 17). Однак, проаналізувавши зміст зазначеного документу вбачається, що ОСОБА_1 було поставлено первинний діагноз ГРВІ.

Предметом позовної заяви ОСОБА_1 є скасування наказу № 926/л від 22.08.2016, якому передувало попередження ОСОБА_1 від 27.05.2016 № 1 про наступне вивільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Натомість, дії відповідача, які мали місце 27.05.2016 та 22.08.2016 в частині попередження про наступне вивільнення та вивільнення ОСОБА_1 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, жодним чином не могли вплинути на фізичний стан позивача станом на - 17.05.2017.

Таким чином, вимоги щодо стягнення моральної шкоди суд вважає безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України).

Згідно положень ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та поновлення на раніше займаній посаді «заступника начальника к виробництва з ремонту механообладнання» є похідними від основної вимоги - скасування наказу № 926/л від 22.08.2016, а відтак суд відмовляє позивачу у задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та поновлення на раніше займаній посаді.

Керуючись викладеним, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 16, 23 Цивільного кодексу України, ст. ст. 64, 65 Господарського кодексу України, ст.ст. 40, 42, 43, 492 Кодексу законів про працю України, ст. ст. 208, 209, 212, 213, 214, 215 Цивільного процесуального кодексу України, враховуючи положення постанови ВСУ від 01.04.2015 по справі № 6-40цс15, від 01.07.2015 по справі № 6-491цс15, від 24.09.2014 по справі № 6-104цс14, від 01.07.2015 по справі № 6-703цс-15, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг», третя особа директор департаменту з персоналу ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» Анджей Веслав Випих, про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі - відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу.

Суддя Н.В. Чернова

Повний текст рішення складено 03 жовтня 2017 року.