АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 681/118/15-ц
Провадження № 22-ц/792/1885/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючої-судді Грох Л.М.,

суддів Гринчука Р.С., Костенка А.М.,

секретар Гриньова А.М.,

з участю представника апелянта,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Полонської державної нотаріальної контори, приватного нотаріуса Полонського районного нотаріального округу про визнання заповіту недійсним, встановлення факту прийняття спадщини, визнання права на спадкове майно, скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 06 жовтня 2017 року.

Заслухавши доповідача, пояснення учасника процесу, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2, звертаючись до суду з цим позовом до відповідачів, посилався на те, що він з 1998 року є інвалідом ІІ групи та являється співвласником 1/4 частки житлового будинку в АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 08.05.1987 року нотаріусом Полонської державної нотаріальної контори. Решта 3/4 частини вказаного будинку належала його матері ОСОБА_4, яка ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла. Після її смерті відкрилась спадщина на це майно, яку він прийняв, оскільки фактично проживав на день смерті матері у цьому будинку. У вересні 2014 року від сестри ОСОБА_5 йому стало відомо, що 09.09.1998 року мати склала заповіт, за яким заповіла все майно своєму сину ОСОБА_6, брату позивача, 03.07.2003 року останній отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 3/4 частини вказаного будинку.

Як інвалід ІІ групи позивач мав право на обов'язкову частку у спадщині, що відкрилася після смерті його матері, проте при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_6 це не було враховано, тому це свідоцтво підлягає визнанню недійсним.

Крім цього, також вважав недійсним заповіт, складений 09.09.1998 року ОСОБА_4, з тих підстав, що він складений і посвідчений з порушенням закону, підпис заповідача (матері) у ньому підроблений.

Тому, з врахуванням уточнень позову, остаточно просив суд визнати недійсним і скасувати цей заповіт, скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 03.07.2003 року, встановити факт, що він прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_4 та визнати за ним право власності на 3/8 частини жилого будинку в порядку спадкування за законом.

Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 06.10.2017 року позов задоволено частково. Встановлено факт, що ОСОБА_2 прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування на 3/8 частини житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2. Скасовано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 03.07.2003 року. В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вважає рішення суду необґрунтованим, незаконним, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю. Посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також неправильне застосування судом норм матеріального права. На думку апелянта, судом не враховано, що оспорюваний заповіт не відповідає вимогам Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 14.06.1994 року №18/5, оскільки не містить даних щодо дати і місця народження заповідача, містить дописки і виправлення у графі «Підпис». Також вважає висновок судово-технічної експертизи від 25.04.2017 року неповним та недостовірним, оскільки питання ідентичності підписів у обох примірниках заповіту експертом не досліджено, а дослідницька частина і висновок є суперечливими.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта підтримала апеляційну скаргу з викладених у ній мотивів.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явилися, будучи повідомленими про розгляд справи.

Відповідач ОСОБА_3 письмовою заявою просила розглянути справу за її відсутності, апеляційну скаргу відхилити як безпідставну.

Колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ч. 1 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до статті 534 ЦК УРСР 1963 року, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Відповідно до статті 535 ЦК УРСР 1963 року неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку.

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном (ст. 549 ЦК УРСР).

Так, встановлено, що 09.09.1998 року приватним нотаріусом Полонського нотаріального округу Бондар С.М. посвідчено заповіт, згідно якого ОСОБА_4 на випадок свої смерті заповіла все своє майно сину ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 померла. Після її смерті відкрилась спадщина, зокрема, на 3/4 частини згаданого будинку.

03.07.2003 року ОСОБА_6 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вказану частину будинку.

Позивач як син спадкодавиці є спадкоємцем першої черги за законом, на день смерті матері і надалі проживав у спадковому будинку, а отже, вступив у фактичне володіння майном ОСОБА_4

Спадкоємцями першої черги в разі спадкування за законом були б також син ОСОБА_6, дочка ОСОБА_5

На час відкриття спадщини ОСОБА_8 був інвалідом ІІ групи загального захворювання.

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи і фактично не оспорюються сторонами.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач як непрацездатний син спадкодавця мав право на обов'язкову частку у спадщині відповідно до ст. 535 ЦК УРСР 1963 року незалежно від змісту заповіту не менше двох третин частки, яка належала б кожному зі спадкоємців при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка).

Апеляційна скарга не містить доводів на спростування висновків суду в частині задоволення позову, відтак рішення в цій частині не є предметом апеляційного перегляду.

Доводи апеляційної скарги щодо неналежного оформлення заповіту, внаслідок чого він підлягає визнанню недійсним, є безпідставними.

Так, згідно з ч.ч.1-2 ст. 1257 ЦК України 2003 року заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

За змістом ст. 541 ЦК України 1963 року, чинній на час складання оспорюваного заповіту, заповіт має бути складений в письмовій формі із зазначенням місця і часу його складання, власноруч підписаний заповідачем і нотаріально посвідчений.

Всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України позивач не спростував достатніми та допустимими доказами, що оспорюваний заповіт власноруч підписаний заповідачем.

Так, згідно з повідомленням Хмельницького відділення КНДІСЕ № 1552/15-26 від 04.08.2015 року за відсутності зразків почерку ОСОБА_4, а також дуже великого розриву у часі виконання із досліджуваним об'єктом зразків її підпису неможливо надати висновок судово-почеркознавчої експертизи щодо виконання підпису та рукописного тексту ОСОБА_4 на заповіті (а.с.168-19, т.1).

Пункт 82 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 14.06.1994 року №18/5 в редакції, чинній на час складання оспорюваного заповіту, не містив вимог щодо зазначення дати і місця народження заповідача, що спростовує доводи апеляційної скарги про недотримання інструкції в частині відсутності цих даних у заповіті.

При цьому згідно з пунктом 17 вказаної Інструкції від 14.06.1994 року №18/5, застереження потребують виправлення чи дописки, зроблені саме в тексті нотаріально оформлюваного документа.

За даними акта судово-технічної експертизи документів та судово-почеркознавчої експертизи № 6939/16-33/6940/16-32/6361/17-33 від 25.04.2017 року у графі «Підпис» заповіту від 09.09.1998 року, позначеного як «Оригінал № 1», первинно значився підпис «ОСОБА_5», поряд якого був виконаний читаємий підпис «ОСОБА_4», де вказані записи змінам шляхом підчистки, дописки, травлення виправлення тощо не піддавалися і є первісними.

Доводи апеляційної скарги про наявність виправлення та дописки не ґрунтуються на доказах і спростовуться даними вказаного висновку експертизи.

Посилання апелянта на неповноту та недостовірність зазначеного висновку експертизи є безпідставними.

Так, питання ідентичності підписів у обох примірниках заповіту було предметом експертного дослідження, проте при наявних збіжних ознаках у підписах, а також деяких розбіжностей за неможливості встановлення їх походження і усталеності внаслідок відсутності зразків підпису ОСОБА_4 за 1998 рік, встановити, чи виконані досліджувані підписи однією особою чи різними особами не виявилося за можливе.

В свою чергу апелянт не заявляв клопотання про призначення повторної чи додаткової експертизи, дачі пояснень експертом тощо з метою з'ясування вказаних ним питань.

За ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання вчинення правочину стороною, вимог, які встановлені ч. 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України - щодо вільного волевиявлення учасника правочину та вимог щодо вчинення правочину у формі, встановленій законом.

Наведені доводи апеляційної скарги не свідчать про складення заповіту з порушенням письмової форми і правил посвідчення, а також не свідчать про порушення вільного волевиявлення заповідача при складанні заповіту, а отже, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313- 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 06 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча /підпис/

Судді /підписи/

З оригіналом згідно

Суддя Апеляційного суду Л.М.Грох

Головуюча у першій інстанції: Горщар А.Г. Провадження № 22-ц/792/1885/17

Доповідач: Грох Л.М. Категорія:59