Апеляційний суд Житомирської області
Справа №278/2647/15-ц Головуючий у 1-й інст. Зубчук І. В.
Категорія 27 Доповідач Галацевич О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Галацевич О.М.

суддів Борисюка Р.М., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1, третя особа - Національний Банк України, про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом передачі у власність майна,

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»,

на заочне рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 28 квітня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - Банк), на підставі договору відступлення прав вимоги, звернулось до суду з позовом, у якому, посилаючись на невиконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором № 112Ж/ДК-06 від 14.08.2006, укладеним між останнім та Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Укрпромбанк»), просило звернути стягнення на нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 та визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на вказану квартиру.

Заочним рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 28 квітня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник Банку, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На його думку, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність у Банка права на звернення до суду із позовом про визнання за ним права власності на іпотечне майно, оскільки Законом України «Про іпотеку» передбачено, що визначений договором спосіб позасудового врегулювання спору не позбавляє іпотекодержателя права на захист своїх інтересів у судовому порядку.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що Банк звернувся з позовом про визнання за ним права власності на спірне майно, порядок набуття якого у такий спосіб передбачено для позасудового врегулювання спору на підставі договору, а не у судовому порядку.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він узгоджується з встановленими обставинами справи, відповідає нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 14.08.2006 між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №112Ж/ДК-06, згідно з умовами якого позичальник отримав кредитні кошти в сумі 10000,00 доларів США зі сплатою 12,5 % річних за користування кредитом строком до 13.08.2031 (а. с. 6-9).

З метою забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором між його сторонами цього ж числа укладений договір іпотеки, згідно якого ОСОБА_1 передав у іпотеку ТОВ «Укрпромбанк» належну йому на праві власності трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 65,87 кв. м., житловою 39,0 кв. м. (а. с. 11-13).

30.06.2010 між ТОВ «Укрпромбанк» та Банком укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань, згідно якого Банк набув право вимоги до боржників за кредитними та забезпечувальними договорами, у тому числі за вищевказаними договорами (а. с. 22-27).

Із долученого до матеріалів справи розрахунку вбачається, що станом на 31.07.2015 у зв'язку із порушенням позичальником умов кредитного договору №112Ж/ДК-06 від 14.08.2006, виникла заборгованість у сумі 142138,05 грн. з яких: тіло кредиту - 140688,33 грн. та відсотки - 1449,72 грн. (а. с. 17).

Згідно листа-вимоги вих. № 31.4-08/4050/15 від 07.08.2015 ПАТ «Дельта Банк» повідомив ОСОБА_1 про необхідність сплатити поточну (прострочену) заборгованість у сумі 6576,88 доларів США в строки, передбачені законодавством та договором і зазначив, що у разі незадоволення цієї претензії, він розпочне процедуру звернення стягнення на передане в іпотеку нерухоме майно (а. с. 18).

Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закону) звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

За умовами вищевказаного іпотечного договору іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки, зокрема, у разі невиконання, або неналежного виконання іпотекодавцем зобов'язань за кредитним договором (п. 4.1.).

Згідно п. 4.3. цього договору звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Пунктом 4.2. договору визначено, що у разі настання обставин, зазначених в п. 4.1. цього договору, іпотекодержатель надсилає письмову вимогу про усунення порушень. В повідомленні іпотекодержатель зазначає, який зі способів задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачені ч. 3 ст. 36 Закону, застосовується іпотекодержателем для задоволення своїх вимог.

Відповідно п. 4.4.1. іпотечного договору, у разі застосування передачі предмета іпотеки у власність іпотекодержателя як способу задоволення вимог іпотекодержателя, право власності переходить до іпотекодержателя в рахунок виконання Основного зобов'язання. Цей Іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Таким чином, встановивши наявність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, яка міститься у п 4.4.1 договору іпотеки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову Банку.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 30 березня 2016 року у справі №6-1851цс15, на яку правильно послався суд у своєму рішенні.

Право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем може бути набуте на підставі договору іпотеки, який містить відповідне застереження (п. 4.4.1 договору іпотеки), тому, у даному випадку, суд не наділений повноваженнями вирішувати питання передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, оскільки такий спосіб є позасудовим способом врегулювання вказаного питання про звернення стягнення на предмет іпотеки. Отже, доводи апеляційної скарги про можливість захисту порушеного права у визначений Банком спосіб у судовому порядку є безпідставними.

Оскаржуване рішення не позбавляє Банк права у позасудовий спосіб врегулювати питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань або звернутись до суду із позовом про реалізацію предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування або зміни колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» відхилити.

Заочне рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 28 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді: