РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/10070/16-ц

Провадження № 2/643/788/17

12.07.2017 року Московський районний суд м. Харкова у складі: головуючого - судді Майстренко О.М., при секретарі Шабатько Л.М. розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним,

Встановив :

Позивачка ОСОБА_1 звернулась з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним.

В обґрунтування позовної заяви позивачка посилається на те, що їй на праві власності належала квартира АДРЕСА_1.

15.08.2013 року між нею та її донькою - відповідачкою за справою укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1. Позивачка посилається на те, що спірний договір був підписаний помилково, під тиском тяжких обставин, оскільки вона вважала, що після укладеною угоди, відповідачка буде здійснювати за нею догляд, так як в вона є інвалідом першої групи, людиною похилого віку, має ряд захворювань та потребує постійного догляду та матеріальної підтримки. Після оформлення договору, відповідач ніякої допомоги позивачу не надавала, на її думку при вчиненні спірного договору її волевиявлення не було вільним і не відповідало її внутрішній волі. Вказані обставини змусили позивача звернутись до суду з даним позовом.

Позивачка, представник позивача в судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити та визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 15.08.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_3, реєстровий номер № 2291 - недійсним.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що був укладений договір дарування між матір*ю та її дочкою, однак, будь яких зобовязань щодо утримання матері після укладання вказаного договору оговорено не було.

Суд, вислухав позивача, представника позивача, представника відповідача, допитав свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, приватного нотаріуса ХМНО ОСОБА_3, дослідив докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позовна заява задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15.08.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_3, реєстровий номер 2291.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч.1 ст. 717 ЦК України).

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч.2 ст.719 ЦК України).

Право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч.1 ст. 722 ЦК України).

У ст. 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першої-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.3 цієї статті волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом (ч.1ст.229ЦК України).

З роз'яснень, які викладені в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Виходячи зі змісту ст.ст.203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

В судовому засіданні позивачка пояснила, що на час укладення спірного договору вона розуміла, що вчинила саме договір дарування, оформила правочин через нотаріуса, яка роз'яснила їй усі умови договору.

З аналізу вказаного договору вбачається, що в ньому не наведено жодної умови, які властиві договору довічного утримання, зокрема, обов'язку відповідача утримувати позивача, надання будь-якої фінансової або фізичної допомоги.

Свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в судовому засіданні не надали свідчень щодо недійсності укладеного правочину.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка приватний нотаріус ХМНО ОСОБА_3 пояснила, що позивачка з приводу укладення спірного договору відвідувала приватного нотаріуса двічі, перший раз приходила на консультацію, другий раз на посвідчення спірного договору. На момент укладання договору дарування спірної квартири сторони домовилися про час та місце прийому у нотаріуса, ОСОБА_1 замовила, одержала та надала нотаріусу необхідні документи. Перед посвідченням правочину нотаріусом була проведена бесіда щодо правочину, його змісту, розуміння значення дій та їх правових наслідків, зокрема про відмінність від інших правочинів (договір купівлі-продажу, довічного утримання (догляду), спадкового договору). З цього випливає, що дарувальник ОСОБА_1 знала відмінність договору дарування від інших договорів, в тому числі договору довічного утримання (догляду), спадкового договору, зокрема про безоплатність договору дарування. Пенсійний вік, інвалідність І групи та інші захворювання, на які посилається ОСОБА_1 в позовній заяві, не обмежували цивільну дієздатність позивачки. Волевиявлення ОСОБА_1 було усвідомленим, відповідало її намірам, що дало підстави нотаріусу виготовити проект договору, який було прочитано сторонами, заперечення у сторін щодо договору були відсутні.

Згідно із ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до п.5 ч.2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про розірвання договору дарування.

Згідно ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Крім того, судом встановлено, що спірний договір дарування було укладено 15.08.2013 року, однак, позивачка звернулась до суду з вказаним позовом 15.08.2016 року, після спливу строку позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу

Посилання позивачки на те, що укладений договір дарування не відповідав її фактичному волевиявленню та життєвим обставинам не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що викладені вимоги є не доведеними та необґрунтованими належними і допустимими доказами , всупереч ст. 60 ЦПК України, у звязку з чим позов не підлягає задоволенню.

На підставі ст.ст. 214, 215, 224-226 ЦПК України, ст.203,215,229,230,233 ,суд,-

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Судовий збір віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня його проголошення .

Суддя Московського районного

суду м. Харкова ОСОБА_7