Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 337/4482/16-ц Головуючий у 1-й інстанції: Курбатова О.М.
Провадження № 22-ц/778/1639/17 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Трофимової Д.А.,

Суддів: Крилової О.В.,

Бєлки В.Ю.,

За участю секретаря: Волчанової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Азов - Стиль» про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2016 року ОСОБА_5, ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики, посилаючись на те, що у період з 2012 року по 2013 роки відповідач неодноразово брав у них грошові кошти в борг, однак в оговорені строки борги не повертає.

Так, 26.05.2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір позики на суму 35 000 доларів США, які відповідач зобов'язався повернути до 26.07.2012 року.

18 січня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір позики на суму 100 000 доларів США, зі строком повернення до 01.01.2014 року. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань перед позичальником відповідач зобов'язався передати їй свої корпоративні права в ТОВ «Азов - Стиль».

Сума заборгованості за договорами позики становить 135 000 доларів США, що еквівалентно 3 452 031 грн., в добровільному порядку ОСОБА_3 не повернута.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_4 та ОСОБА_4 просили суд:

- визнати причини пропущення строку позовної давності ОСОБА_5 поважними;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики від 26.05.2012 року в розмірі 894 971 грн. та судовий збір в сумі 2 411,50 грн.;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 18.01.2013 року в розмірі 2 557 060 грн. та судовий збір в сумі 4 478,50 грн. (а.с. 3-5).

Ухвалою судді Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2016 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики (а.с. 37).

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2016 року роз'єднано позовні вимоги ОСОБА_5, ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики і постановлено розглядати їх у двох самостійних провадженнях:

1. ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

2. ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики (а.с. 46).

У грудні 2016 року ОСОБА_4 надала суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій відповідачами зазначила ОСОБА_3 та ТОВ «Азов - Стиль».

В обґрунтування позову ОСОБА_4 посилалася на те, що 18 січня 2013 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір позики на суму 100 000 доларів США зі строком повернення до 01.01.2014 року, з метою забезпечення виконання грошових зобов'язань перед позичальником відповідач зобов'язався передати їй свої корпоративні права в ТОВ «Азов - Стиль», що підтверджується розпискою. До теперішнього часу борг відповідач не повернув.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_4 просила суд стягнути з ОСОБА_3 на свою користь заборгованість за договором позики від 18.01.2013р. в сумі 2 557 060 грн. шляхом звернення стягнення на його корпоративні права в ТОВ „Азов - Стиль", припинивши його участь в ТОВ „Азов - Стиль", та судовий збір в сумі 6 890 грн.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 лютого 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 18.01.2013р. в сумі 2 557 060 грн. та судовий збір в розмірі 6 890 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

ОСОБА_4 рішення суду не оскаржила.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 18 січня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, за яким ОСОБА_3 отримав у борг 100 000 доларів США, які зобов'язався повернути в строк до 01 січня 2014 року, що підтверджується оригіналом розписки (а.с. 75). Також у розписці зазначено, що в якості забезпечення застави ОСОБА_3 надає свої корпоративні права у ТОВ „Азов - Стиль".

Сам факт написання розписки відповідач у суді першої інстанції не оспорював.

У зв'язку з тим, що відповідач борг не повернув, ОСОБА_4 звернулася до суду з цим позовом.

Наведені вище факти, обставини, досліджені судом докази у справі, й пояснення сторін дають підстави дійти висновку про укладення між сторонами договору позики, що підтверджується борговим документом у вигляді зазначеної раніше розписки. Цей письмовий документ підтверджує факт отримання боржником грошових коштів, їх суму, валюту. Знаходження боргового документа у позикодавця підтверджує доводи позивача, що зазначена в ньому грошова сума їй не повернута.

З урахуванням викладеного, суд дійшов правильного висновку, що позов підлягає задоволенню частково, з відповідача на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню сума боргу за договором позики від 18.01.2013р. в сумі 2 557 060 грн.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції зроблений на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів і в повній мірі відповідає вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 не міг написати розписку у дату 18 січня 2013 року, оскільки в той день не бачився з ОСОБА_4, що вони (сторони по справі) мало знайомі, щоб ОСОБА_4 позичила відповідачу таку суму грошових коштів, висновків суду не спростовують, є повторенням обставин, якими відповідач обґрунтовував свої заперечення проти позову, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки. Так, суд підставно зазначив, що зазначені факти належними і допустимими доказами не підтверджені.

В апеляційній скарзі позивач наголошує на порушенні судом норм процесуального права, а саме на тому, що суд не задовольнив клопотання про визнання явки позивача обов'язковою, оскільки, на його думку, сама ОСОБА_4 не здогадується, що від її імені вимагають стягнути у суді таку суму. Вказані посилання правильність висновків суду не спростовують, суд правильно відмовив у задоволенні вказаного клопотання, не визнав за потрібне викликати позивача для особистих пояснень. До того ж, у справі брала участь представник позивача, яка дала всі необхідні пояснення в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд задовольнив позов із застосуванням іншого способу захисту, ніж заявлений позивачем, а саме, стягнув заборгованість за договором позики, тоді як позивач просила звернути стягнення на корпоративні права, спростовані під час апеляційного розгляду справи. Як зазначалося вище, при звернення до суду з позовом у травні 2016 року ОСОБА_4 просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики, заяву про залишення цих вимог без розгляду або про відмову від вказаних вимог позивач не подавала. Уточнивши вимоги у грудні 2016 року, позивач просила стягнути з ОСОБА_3 на свою користь заборгованість за договором позики шляхом звернення стягнення на корпоративні права відповідача в ТОВ „Азов - Стиль", припинивши участь відповідача в ТОВ „Азов - Стиль".

Суд, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, задовольнив позов частково, відмовивши у задоволенні уточнених позовних вимог в частині звернення стягнення на корпоративні права ОСОБА_3 у ТОВ „Азов - Стиль", зазначивши у мотивувальній частині рішення встановлені судом обставини і визначивши відповідно до них правовідносин, зазначивши мотиви, з яких застосував зазначені в рішенні нормативно-правові акти, тощо.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки базуються на викладі фабули справи та зводяться до тлумачення регулюючого спірні правовідносини законодавства на користь відповідача.

Всі інші викладені в апеляційній скарзі обставини проаналізовані судом у сукупності з іншими доказами по справі, висновки суду є повністю мотивованими і підстав для сумніву у їх обґрунтованості не вбачається.

Решта доказів та обставин, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування і задоволення апеляційної скарги.

Крім того, у разі відмови ОСОБА_3 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію судових витрат, понесених ним при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 лютого 2017 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: