СЕМЕНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №547/1125/16-ц
Провадження №2/547/66/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 року смт Семенівка, Полтавська область

Семенівський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді В.Ф.Харченка,

за участі секретаря судового засідання К.А.Вареник,

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 1 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення з нього 9600 грн вказавши, що 08.02.2015 домовився з відповідачем про продаж позивачеві квартири АДРЕСА_1 за 15000 грн. Одразу сплатив відповідачеві завдаток 4000 грн, потім ще 1600 грн і 4000 грн, про що відповідачем складено відповідну розписку. Однак відповідач договір купівлі-продажу, як продавець, не уклала, кошти повертати відмовляється, у порушенні кримінальної справи за шахрайство стосовно відповідача відмовлено.

Позивач позов підтримав, пояснив, що домовився з відповідачем про продаж йому вказаної квартири зі сплатою коштів частинами. Зразу було складено розписку у присутності свідків та передано 4000 грн позивачем відповідачеві. Потім позивач сплачував відповідачеві 1000 грн, 600 грн і 4000 грн, про що є відмітка у відповідній розписці. Кошти передавав у лікарні. Відповідач одразу передала позивачеві ключі від квартири, дозволила змінити замки вхідних дверей, здійснити ремонт. Він облаштував пічне опалення, оскільки груба була розваленою. Проте відповідач відмовилася продавати квартиру, позивач звертався у поліцію, а потім у суд. Відповідач була неодноразово у квартирі, у т.ч. коли забирала замовлені у позивача стільці, уникає підписання договору та повернення коштів.

Відповідач проти позову заперечувала, пояснила, що не мала наміру продавати свою квартиру позивачеві, отримані 4000 грн від позивача були орендною платою за користування житлом по 300 грн на місяць. Дозвіл на зміну замків та ремонтні роботи вона не давала. Про проведення позивачем ремонтних робіт дізналася у сусідки, яка зателефонувала відповідачеві і повідомила про це. Відповідач не писала розписку, читала її, підписала розписку не думаючи. Підписи на звороті розписки не відповідача, вказаний на розписці номер мобільного телефону належить відповідачеві. Відповідач півтора роки, як квартирант, не платив за комунальні послуги. Відповідач не повідомляла його про відповідні рахунки. Зараз у квартирі живуть люди, яких позивач туди впустила для проживання.

Представник відповідача заперечував щодо позову повністю, вказав, що позивачем не доведено наміру сторін укласти договір купівлі-продажу квартири, позивач не довів отримання відповідачем 5600 грн. Сплачені 4000 грн є платою за користування квартирою (її оренду). Позивач пропонував відповідачеві оренду квартири з її наступним викупом, відповідач передала квартиру позивачеві в оренду. Відповідач розписку не писала, не могла правильно розуміти значення її змісту. Представник не знає чиї підписи проставлено на зворотній стороні розписки. Ремонт груби робив представник. Позивач самовільно розпочав перепланування квартири.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, судом встановлено такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

Відповідно до розписки від 08.02.2015 (а.с. 44) позивач отримала від відповідача 08 лютого 2015 року 4000 грн в якості першого платежу за квартиру, яку відповідач продає позивачеві за 15000 грн, і яка розташована за адресою АДРЕСА_2. Під вказаним змістом розписки є підписи відповідача, свідків ОСОБА_4 і ОСОБА_5. Підписи відповідача виконано двічі на лицьовому аркуші розписки у виді літер "Пм". Відповідач не заперечувала, що це її підписи.

На зворотній стороні розписки вказано на передавання 1000 і 600 грн 11.03.2015, а також передавання 02.10.2015 4000 грн. У відповідних рядках розписки виконано підпис у виді літер "Пм", який, поза розумним сумнівом, має явно виражену схожість із підписом відповідача на лицьовій стороні цієї ж розписки (а.с. 44), складеній відповідачем 20.01.2017 довіреності на ім'я представника ОСОБА_3 (а.с. 21), запереченні відповідача на позов від 26.12.2016 (а.с. 43), розписках відповідача про отримання судових викликів від 25.01.2017 (а.с. 24), від 17.03.2017 (а.с. 30), від 04.09.2017 (а.с. 56). Також на зворотній стороні розписки записано номер мобільного телефону "НОМЕР_1", яким користується відповідач.

Належних та допустимих доказів не вчинення відповідачем підписів на лицьовій та зворотній сторонах розписки судові не надано.

Постановою слідчого Семенівського ВП ГУНП в Полтавській області ОСОБА_6 від 23.09.2016 (а.с. 9) встановлено, що між сторонами було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири за 15000 грн. Протягом 08.02.2015 02.10.2015 позивач сплатив відповідачеві 9600 грн, однак відповідач будинок у власність позивача не передала. Вказані правовідносини є цивільно-правовими, тому кримінальне провадження закрито.

Ураховуючи зазначені обставини суд вважає логічними та послідовними пояснення позивача про передачу ключів від квартири після сплати 4000 грн, дозвіл відповідача на зміну замків у вхідних дверях квартири, тривале не інтересування відповідачем долею своєї квартири, півторарічну не сплату відповідачем комунальних платежів за квартиру, зміст розписки про отримання коштів саме за продаж квартири тощо, як належне та допустиме підтвердження саме наміру відповідача продати квартиру, а не передати її в оренду позивачеві.

Відтак сторонами 08.02.2015 було досягнуто домовленість про продаж відповідачем зазначеної квартири позивачеві за 15000 грн, із яких позивач сплатив відповідачеві 08 лютого 2015 року 4000 грн, 11 березня 2015 року 1000 грн і 600 грн, а також 02 жовтня 2015 року 4000 грн, а всього 9600 грн. Договір купівлі-продажу квартири надалі не укладено.

Відповідно до ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним (ч. 3 ст. 334 ЦК України). Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України, та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Отже, купівля-продаж спірної квартири повинна відбуватися за умови нотаріального посвідчення відповідного договору. Право власності у набувача (позивача) за договором купівлі-продажу виникає з моменту державної реєстрації такого права.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч. 1 ст. 546 Ц України).

Згідно із ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Верховний Суд України у постанові судових палат у цивільних та господарських справах від 2 жовтня 2013 року № 6-88цс13 сформував правову позицію, що у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу. Судові палати вказали, що під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-2711цс16 зазначає, що зобовязання у звязку з безпідставним набуттям майна виникають за наявності трьох умов: набуття або зберігання майна; набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом.

Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Однією із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Відтак, з огляду на доведену передачу позивачем відповідачеві спірних 9600 грн в рахунок плати за очікуваним до укладення договору купівлі-продажу квартири, подальше не укладення договору купівлі-продажу квартири, вказана сума підлягає примусовому стягненню з відповідача на користь позивача (поверненню), а, відтак, позовні вимоги задоволенню у повному обсязі.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача 551,20 грн судового збору, сплаченого позивачем під час звернення з позовом до суду (а.с. 1).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 57, 60, 88, 208, 209, 212, 214, 215, 223, 228, 291, 292, 294, 296 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Задоволити позов повністю.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 9600,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 551,20 грн судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Полтавської області через Семенівський районний суд Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя В.Ф.Харченко

Повний текст рішення складено 19.10.2017.