У х в а л а

іменем україни

01 листопада 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Кафідової О.В., Висоцької В.С., Гримич М.К.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Друкмаш-центр» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 30 травня

2017 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що з 05 травня 2014 року працював у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Друкмаш-центр» (далі - ТОВ «Друкмаш-центр») на посаді провідного інженера-конструктора.

Наказом від 20 липня 2016 року № 141-К його звільнено з займаної посади у зв'язку зі скороченням штату.

З наказом ТОВ «Друкмаш-центр» від 06 квітня 2016 року про ліквідацію конструкторського відділу штату та створення нового відділу з супроводу виробництва він ознайомлювався під підпис 07 квітня

2016 року, однак у наданні копії вказаного наказу йому було відмовлено.

Зазначав, що попередження про ліквідацію відділу відсутнє, а відповідачем не було враховано його переважного права залишення на роботі відповідно до вимог трудового законодавства України.

Вважає, що його звільнення відбулося з особистих мотивів керівництва ТОВ «Друкмаш-центр».

Посилаючись на наведене та на те, що наказ від 06 квітня 2016 року № 35 є штучним, так як на меті ставилось ліквідувати саме його посаду для навмисного зменшення оплати праці, при цьому фактично ніякі зміни не відбулися, а мала місце лише зміна назви відділу, в якому він працював, просив, із урахуванням уточнених позовних вимог, поновити його на роботі у ТОВ «Друкмаш-центр», яку він виконував до звільнення -

20 липня 2016 року, на умовах не гірше від попередніх, на посаді провідного інженера-конструктора та стягнути заробіток за час вимушеного прогулу з 20 липня 2016 року.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 30 травня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 07 грудня 2015 року адміністрацією ТОВ «Друкмаш-центр» прийнято рішення та повідомлено профспілковий комітет товариства про заплановану у 2016 році ліквідацію відділу головного конструктора ТОВ «Друкмаш-центр» та скорочення його штатних одиниць.

У зв'язку з наведеним, 06 квітня 2016 року профспілковий комітет ТОВ «Друкмаш-цент» надав свою згоду на ліквідацію відділу головного конструктора зі скорочення штатних одиниць.

Таким чином, відповідачем дотримано вимоги ст. 49-4 КЗпП України, оскільки ліквідація відділу відбулась після завчасного надання профспілці інформації з цього питання.

Також встановлено, що наказом від 06 квітня 2016 року № 35 в зв'язку з закінченням роботи з проектування крісла колісного дорожнього активного типу підвищеної прохідності ДККА «Marusia» та відсутністю інших планових проектувань, з 08 квітня 2016 року ліквідовано відділ головного конструктора, створено технічний відділ по супроводу виробництва та доручено начальнику ОСОБА_5 розробити організаційну структуру підприємства з урахуванням внесених змін та провести зміни в штатному розписі підприємства. З указаним наказом позивач ознайомлений 07 квітня 2016 року, про що свідчить його підпис.

У зв'язку з наведеним, 08 квітня 2016 року відповідачем направлено подання голові профспілкового комітету товариства про надання згоди на скорочення з наступним переведенням працівників відділу, зокрема ОСОБА_4 запропоновано посаду інженера-конструктора з супроводу виробництва в технічний відділ, від якої останній відмовився.

У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від

06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених ст.ст. 43 і 43-1 КЗпП України. Звільнення погоджується з органом профспілки, яка утворена і діє на підприємстві, і членом якої є працівник.

На виконання вказаних вимог та із урахуванням відмови позивача зайняти іншу посаду, 11 квітня 2016 року профспілкою надано згоду на звільнення ОСОБА_4 з займаної посади.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Так, наказом від 12 квітня 2016 року позивача повідомлено про скорочення та запропоновано вакантні посади, зокрема: інженера-конструктора в технічний відділ з супроводу виробництва з окладом

2 600 грн, на якому позивач відмовився ставити підпис про ознайомлення, про що складено відповідний акт.

Крім того, 13 травня 2016 року ОСОБА_4 також пропонувалися інші вакантні посади.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, врахувавши приписи

ст. ст. 40, 42, 43 КЗпП України, а також роз'яснення, викладені у п. п. 15, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), обґрунтовано виходив із того, що позивача звільнено у відповідності з чинним законодавством, строк щодо його попередження про наступне вивільнення не порушено, а також отримано згоду профспілки на таке звільнення.

Правильно зазначено й те, що позивачем, у порушення вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України, не надано суду належних доказів щодо наявності більш високої кваліфікації та продуктивності праці на підтвердження у нього переважного права залишення на роботі відповідно до норм трудового законодавства.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області

від 30 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Кафідова

В.С. Висоцька

М.К. Гримич