У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2017 року м. Київ
Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Гримич М.К., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 09 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» про визнання недійсним окремих положень кредитного договору,

в с т а н о в и в:

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із указаним позовом, мотивуючи його тим, що 08 червня 2007 року між нею та

ТОВ «Банк «Фінанси та кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», було укладено кредитний договір № 145 - kis -2007, та додаткова угода до договору від 19 березня 2008 року, за умовами якого вона отримала кредит в сумі 113 721, 96 $ строком до 07 червня 2022 року зі сплатою 15,5 % річних.

Пунктом 6.1 кредитного договору передбачено, що за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню

в розмірі 1 % від простроченої суми за кожен день прострочки. Зазначена пеня сплачується у випадку порушення позичальником строків платежів, передбачених п. 3.2, 3.4, 4.3, 4.4, 4.6 кредитного договору, а також будь-яких інших строків платежів, передбачених договором.

Крім того, у п. 6.2 цього ж договору передбачено, що за неповідомлення позичальником банку про факти, зазначені в п. 5.6 цього договору, позичальник сплачує банку штраф у розмірі 10 % від загальної суми отриманих кредитних коштів.

Позивач вважала, що пункт 6.1 кредитного договору містить несправедливу умову та таку, що порушує Закон України «Про захист прав споживачів», оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад двісті відсотків вартості продукції) у разі невиконання нею зобов'язань.

Посилаючись вказані обставини, позивач просила визнати недійсним п. 6.1 кредитного договору №.145 - kis-2007 у частині встановлення сплати пені у розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення

з моменту укладення.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 березня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним п. 6.1 кредитного договору 145 - kis -2007 від

08 червня 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит». Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 09 жовтня 2017 року скасовано рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 березня 2016 року та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судом норм матеріального та порушенням норм процесуального права та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим касаційна скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від

18 березня 2004 року.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до вимог ст. 628 ЦК Українизміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до вимог ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови

в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов,

з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права

в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору

є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), обґрунтовано виходив із того, що перед укладенням договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, їх волевиявлення було вільним та відповідало їх внутрішній волі, кредитором було надано позичальнику повну інформацію про умови кредитування відповідно до змісту «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Прицьому, позивачем не доведено наявність у договорі несправедливих умов, щодо яких позичальник перед укладанням договору не мала реальної можливості ознайомитися та зробити свідомий вибір.

З огляду на наведене, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_3

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку, що судом апеляційної інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 09 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» про визнання недійсним окремих положень кредитного договору, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ М.К. Гримич