Ухвала

іменем україни

12 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Євграфової Є.П.,Карпенко С.О.,
Ізмайлової Т.Л.,Мостової Г.І.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо», треті особи: генеральний директор комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду Пікалов Денис Олександрович, Київська міська профспілка працівників житлово-комунального господарства та сфери послуг, про визнання незаконними наказів про звільнення та скорочення посади працівника, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 вересня 2016 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 07 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо», треті особи: генеральний директор комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду Пікалов Д.О., Київська міська профспілка працівників житлово-комунального господарства та сфери послуг, про визнання незаконними наказів про звільнення та скорочення посади працівника, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.В обгрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що з 02 червня 2015 року він обіймав посаду заступника начальника служби утримання водних об'єктів Комунального підприємства «Плесо». 29 лютого 2016 року його було звільнено із займаної посади у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Вважає його звільнення незаконним та проведеним з грубим порушенням норм трудового законодавства, оскільки затвердження та введення в дію штатного розпису КП «Плесо» в новій редакції було проведено тільки з метою усунення із займаних посад небажаних працівників, прикриваючись при цьому новим штатним розписом, який став формально підставою для звільнення окремих працівників, в тому числі позивача, який був головою первинної профспілкової організації, та не давав згоду на звільнення працівників підприємства, членів профспілкової організації. При скороченні посади не враховано обставини, які дають позивачеві переважне право на залишення на роботі, a саме: відсутність за цей час будь-яких дисциплінарних стягнень, тривалий час роботи на підприємстві, наявність у позивача на утриманні двох неповнолітніх дітей та дружини, яка на момент звільнення перебувала у відпустці по догляду за дитиною. Крім того, згідно зі штатним розписом, затвердженим наказом від 13 березня 2015 року № 25, що діяв на день ознайомлення позивача з попередженням про майбутнє вивільнення та на день його звільнення у службі утримання водних об'єктів існувало три посади заступника начальника служби, однак відповідачем не враховано переважне право на залишення на роботі серед працівників, які обіймають аналогічні посади. При попередженні про звільнення та на дату звільнення позивачу було надано на ознайомлення перелік вакантних посад на підприємстві, які не відповідали кваліфікації та спеціальності позивача, в той же час обов'язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника підприємства з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору. На день звільнення позивач був членом виборного органу первинної профспілкової організації КП «Плесо» Київської міської професійної спілки працівників житлово-комунального господарства та сфери послуг, відповідач направив до профспілкового комітету подання про надання згоди на розірвання з позивачем трудового договору, однак рішенням первинної профспілкової організації від 11 лютого 2016 року, яке оформлено протоколом № 9, відмовлено у наданні згоди на звільнення позивача, аналогічне рішення, оформлене постановою 25 лютого 2016 року № 9, прийняте вищестоящим виборним органом профспілки, проте незважаючи на відсутність згоди профспілки на звільнення позивача, керівник підприємства видав наказ про звільнення. З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив суд визнати незаконними підпункт 1.10 пункту 1 наказу Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо» від 29 лютого 2016 року № 34-к/тр в частині його звільнення з посади заступника начальника служби утримання водних об'єктів; визнати незаконними накази від 10 грудня 2015 року № 164 «Про затвердження змін до організаційної структури» та від 11 грудня 2015 року № 165 «Про затвердження змін до штатного розпису» Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо» в частині скорочення посади заступника начальника служби утримання водних об'єктів, яку він обіймав; поновити його на посаді заступника начальника служби утримання водних об'єктів Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо»; стягнути з Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 55 993,00 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 07 листопада 2016 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить оскаржені судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог трудового законодавства.

Судами встановлено, що 03 липня 2000 року ОСОБА_6 було зараховано на посаду провідного спеціаліста служби утримання лінійних гідротехнічних споруд Державного комунального підприємства «Плесо».

15 березня 2002 року позивача переведено на посаду начальника служби утримання лінійних гідротехнічних споруд Державного комунального підприємства «Плесо», а 02 червня 2015 року - на посаду заступника начальника служби утримання водних об'єктів Комунального підприємства «Плесо».

Відповідно до наказів від 10 грудня 2015 року № 164 «Про затвердження змін організаційної структури» та 11 грудня 2015 року № 165 «Про затвердження змін штатного розпису» у зв'язку зі зміною структури та штатного розпису Комунального підприємства «Плесо» 16 грудня 2015 року позивача попереджено про наступне вивільнення із займаної посади 29 лютого 2016 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно з протоколом засідання профспілкового комітету Комунального підприємства «Плесо» від 11 лютого 2016 року № 9 згоду на розірвання трудового договору з позивачем не надано (а.с. 60-70, т. 1).

Постановою Президії Київської міської профспілки працівників житлово-комунального господарства та сфери послуг від 25 лютого 2016 року № 5 не надано згоду на звільнення ОСОБА_6 за п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 71, т. 1)

Наказом генерального директора Комунального підприємства «Плесо» від 29 лютого 2016 року № 34-к/тр позивача звільнено з роботи у зв'язку із скороченням штату та відмовою від переведення на іншу роботу, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 72, т. 1).

Комунальне підприємство виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо» засновано на комунальній власності територіальної громади м. Києва та входить до сфери управління Головного управління контролю за благоустроєм м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Підприємство створено відповідно до рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 03 липня 1995 року № 204 «Про заходи щодо охорони, утримання та експлуатації внутрішніх водойм м. Києва».

Комунальне підприємство виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо» є юридичною особою та діє на підставі Статуту, затвердженого рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 03 липня 1995 року №204 (в редакції розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 08 квітня 2008 року №502 (а.с.186-205, т.1).

10 грудня 2015 року генеральним директором Комунальне підприємство виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо» Д. Пікаловим видано наказ №164 «Про затвердження змін до організаційної структури» на виконання листа Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища від 02 жовтня 2015 року №064-9882, п.п.1, 2 Протоколу наради у директора Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища питань виконання заходів з санітарного очищення територій пляжів та зон відпочинку біля води закріплених за КП «Плесо» сторонньою підрядною організацією в 2015 році від 23 жовтня 2015 року №25, п. 2 протоколу наради питань освоєння КП «Плесо» бюджетних коштів по об'єкту «Регулювання рівня води водойм «озеро Глінка» з виконанням берегоукріплення та благоустрою південної її частини» виділених на здійснення капітальних видатків в 2015 році в рамках «Програми економічного і соціального розвитку м. Києва на 2015 рік», погодженого директором Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища 05 грудня 2015 року та з метою оптимізації організаційної структури, враховуючи потреби підприємства, наказано вивести із структури підприємства: директора з питань будівництва та розвитку прибережної інфраструктури; планово-економічний відділ; відділ бухгалтерського обліку та фінансів; виробничо-технічний відділ; ввести до структури підприємства відділ бухгалтерського обліку та планування (а.с.126-127, т.1).

11 грудня 2015 року генеральним директором Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо» Д. Пікаловим видано наказ №165 «Про затвердження змін до штатного розпису», наказано вивести із штатного розпису посади, серед іншого, служба утримання водних об'єктів: заступника начальника служби - 1,0; провідного інженера лісового господарства - 1,0 (а.с.128-134, т.1).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною 2 ст. 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно зі ст. 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пп. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з чч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 6 (із змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КзпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Проте суди на зазначені вимоги закону уваги не звернули, не з'ясували та не перевірили наявність всіх вакантних посад, які б могли бути запропоновані позивачеві одночасно з попередженням про звільнення, оскільки згідно з штатним розписом підприємства, затвердженим 17 грудня 2015 року, кількість штатних одиниць перед та після звільнення ОСОБА_6 становить - 1022 (а.с. 135-146, т. 1). Разом з цим, судом першої інстанції не звернуто належної уваги на те, що у даному штатному розписі на 2016 рік у графі «Служба утримання водних об'єктів (СУВО)» передбачено посади заступника начальника служби - 2 одиниці (а.с. 136, т. 1). Водночас судом першої інстанції залишено поза увагою, що у штатному розписі на 2015 рік (а.с. 147-160, т. 1) у графі «Служба утримання водних об'єктів (СУВО)» передбачено посади заступника начальника служби - 3 одиниці (а.с. 148, т. 1), проте про майбутнє вивільнення у зв'язку зі скороченням штату попереджено лише позивача. Відповідно до посадової інструкції заступника начальника служби утримання водних об'єктів, затвердженої 02 червня 2015 року Генеральним директором Комунального підприємства «Плесо» Д. Пікаловим (а.с. 159-160, т. 1), з даною інструкцією ознайомлено ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_6 Судом першої інстанції не перевірено чому саме посада, яку займає позивач підлягала скороченню, з урахуванням наявного у матеріалах справи розподілу функціональних напрямків (обов'язків) заступників начальника служби утримання водних об'єктів КП «Плесо» (а.с. 163, т.1). Не перевіреним судом першої інстанції залишилось хто саме із заступників начальника служби утримання водних об'єктів (ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_6) має переважне право на залишення на посаді з урахуванням положень ст. 49-2 КЗпП України.

Судом першої інстанції не перевірено які саме вакансії були вільні на момент звільнення відповідача з займаної посади та які пропонувались особисто йому, які б відповідали його кваліфікації, спеціальності, посаді.

У пункті 10 частини 1 статті 38 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» передбачено, що виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі або організації дає згоду або відмовляє у дачі згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з працівником, який є членом діючої на підприємстві, в установі, організації профспілки, у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 7 ст. 43 КЗпП України та ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

За змістом вищезазначених норм права суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з'ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

Таким чином, оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (ст. 8 Конституції України, ст. 3 ЦК України, ст. ст. 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».

Отже, рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

При цьому висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей.

Суд касаційної інстанції виходить із того, що правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року № 6-703цс15, яка розглянута ним у порядку Глави 3 Розділу V ЦПК України, застосуванню не підлягає, оскілки обставини, які були встановлені при розгляді справи, яка була предметом перегляду у Верховному Суді України є відмінними від даної справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 252 КЗпП України та частини третьої статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок).

Частиною 4 ст. 252 КЗпП України передбачено, що звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу працівників, які обиралися до складу профспілкових органів підприємства, установи, організації, не допускається протягом року після закінчення строку, на який обирався цей склад (крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі у зв'язку із станом здоров'я, що перешкоджає продовженню даної роботи, або вчинення працівником дій, за які законом передбачена можливість звільнення з роботи чи служби). Така гарантія не надається працівникам у разі дострокового припинення повноважень у цих органах у зв'язку з неналежним виконанням своїх обов'язків або за власним бажанням, за винятком випадків, якщо це пов'язано із станом здоров'я.

Враховуючи згадану правову позицію Верховного Суду України, суди попередніх інстанцій залишили поза увагою, що позивач є головою первинної профспілкової організації, яка діє на підприємстві та на нього розповсюджуються певні трудові гарантії при звільненні, закріплені у ч. 4 ст. 252 КЗпП України. Судами не перевірено на який саме строк обрано позивача головою профспілки, та не наведено достатніх мотивів щодо необґрунтованості відмови вищого виборного органу цієї професійної спілки на надання згоди на звільнення ОСОБА_6 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Таким чином, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 315 ЦПК України суди на зазначені вище положення закону та обставини справи уваги не звернули; не встановили в повному обсязі фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи; не врахували норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини та дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.

Оскільки позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди є похідними від позовних вимог про поновлення позивача на роботі, судові рішення судів попередніх інстанцій у цій частині також підлягають скасуванню.

За таких обставин рішення судів не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 вересня 2016 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 07 листопада 2016 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Є.П. Євграфова
Т.Л. Ізмайлова
С.О. Карпенко
Г.І. Мостова