Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

за участі: представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_2 на рішення Березнівського районного суду від 26 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року в суд звернувся ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, посилаючись на завдання її з вини відповідача.

Рішенням Березнівського районного суду від 26 квітня 2017 року позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача 19 280 гривень в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок пошкодження транспортного засобу під час дорожньо-транспортної пригоди, та 551, 20 гривень судового збору.

На рішення суду відповідач через свого представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, де покликався на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм процесуального і матеріального права.

На її обґрунтування зазначав про визнання позивачем у судовому засіданні тієї обставини, що автомобіль він передав у 2010-2011 роках на підставі довіреності іншій особі. В зв'язку з цим йому невідомо про технічний стан автомобіля як до його пошкодження, так і в час з 18 серпня 2015 року по березень 2016 року. Тому вважав, що жодних збитків позивачу не було завдано. До матеріалів справи додано рахунок-фактуру з виправленою датою та товарний чек від 18 березня 2016 року.

Позивач визнав необхідність заміни автомобільних деталей, що зумовлена також їх зношеністю в результаті тривалої експлуатації транспортного засобу, що стверджується звукозаписом перебігу судового засідання.

Покликаючись на роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди та вимоги ст. 7 Закону України „Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність, доводив, що саме відсутність експертного висновку або акта оцінки як належних і допустимих доказів по справі виключає обґрунтованість заявлених позовних вимог. Представник позивача в судовому засіданні визнав той факт, що заміна деталей на пошкодженому автомобілі згідно з даним актом виконаних робіт неповністю відповідає пошкодженням, які транспортний засіб отримав під час дорожньо-транспортної пригоди. Також нехтування підприємцем ОСОБА_4 обов'язку з'явитись в судове засідання унеможливило з'ясування доведеності факту замовлення, здійснення та оплати відповідачем ремонтних робіт.

Надавши перевагу письмовим доказам, враховуючи предмет спору та проігнорувавши встановлені в судовому засіданні факти, суд порушив норми ст.ст. 10, 11 ЦПК України щодо змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, ст.ст. 59-64, 179 ЦПК України щодо належності і допустимості доказів, на підставі яких суд встановлює обґрунтованість заявлених позовних вимог.

З цих підстав просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів прийшла до висновку про задоволення апеляційної скарги.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з його доведеності і обґрунтованості, оскільки відповідачем унаслідок дорожньо-транспортної пригоди заподіяно механічних пошкоджень належному йому на праві власності транспортному засобові, які завдавач шкоди повинен відшкодувати на його користь у межах розміру шкоди.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

Як правильно встановлено судом, 18 серпня 2015 року о 17 год. 25 хв. в с.Вітковичі Березнівського району Рівненської області ОСОБА_1, керуючи автомобілем марки "ВАЗ-21099", реєстраційний номерний знак ВК 5986 AM, рухаючись по вул. Партизанська, з порушенням п.п.11.3., 13.1., 13.3 Правил дорожнього руху України, не дотримався безпечного інтервалу та допустив зіткнення із належним ОСОБА_3 автомобілем марки "Ауді-100", реєстраційний номерний знак НОМЕР_1, яким правомірно, на підставі нотаріально посвідченої 17 вересня 2012 року довіреності, керувала ОСОБА_5 Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди обидва автомобілі отримали механічні пошкодження.

Ці обставини стверджуються постановою Березнівського районного суду від 12 січня 2016 року, якою провадження у справі за ст. 124 КУпАП закрито через закінчення строків, що передбачено ст. 38 КУпАП. При цьому, у постанові зроблено висновки про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні зазначеного правопорушення (а.с. 7-7, зв.).

Постановою судді Апеляційного суду Рівненської області від 1 лютого 2016 року постанову суду першої інстанції залишено без змін (а.с. 9-9, зв.).

Згідно із ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1166, ч. 1 ст. 1188 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме:

1.)шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою;

2.)за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується;

3.)за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення;

З абз. третього п. 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" вбачається, що з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обовязку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина пята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобовязана відшкодувати шкоду.

Рахунком-фактурою №1 від 2 березня 2016 року встановлено, що загальна сума, яка підлягає оплаті за ремонт автомобіля "Ауді-100", реєстраційний номерний знак НОМЕР_1, складає 19 280 гривень. Ремонт автомобіля здійснено підприємцем ОСОБА_4 у м.Березне Рівненської області (а.с. 10-10, зв.).

Також судом враховано, що ОСОБА_4 є фізичною особою-підприємцем, про що свідчить відповідне свідоцтво про державну реєстрацію серії В00 №923733 від 29.03.2006 року (а.с. 12). Зі свідоцтва платника єдиного податку серії А №097838 від 04.02.2012 року видно, що видом господарської діяльності підприємця ОСОБА_4 є в т.ч. і технічне обслуговування та ремонт автомобілів за індивідуальним замовленням (а.с. 13).

Відповідно ж до акта №5 здачі-прийомки виконаних робіт (послуг) від 10 березня 2016 року фізична особа-підприємець ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_6 прийняв роботи на загальну суму 19 280 гривень без податку на додану вартість (а.с. 28-28, зв.).

При цьому береться до уваги те, що ОСОБА_6, який оплатив ремонтні роботи, та ОСОБА_5, яка в момент дорожньо-транспортної пригоди знаходилася за кермом транспортного засобу, є повіреними (володільцями), а позивач довірителем за договором доручення, яким їх було уповноважено ОСОБА_3 у речових правах на автомобіль "Ауді-100", реєстраційний номерний знак НОМЕР_1.

Разом з тим, збитки було заподіяно не ОСОБА_3, а ОСОБА_6, який оплатив ремонтні роботи, а тому набув право вимоги звернутися з позовом в суд за захистом своїх цивільних прав та відшкодуванням збитків.

Так, згідно із ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ст.ст. 10 і 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 1 ст. 3, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Як убачається, суд першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин уваги на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Спонуканнями для ухвалення нового рішення про відмову в позові відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

На підставі ст.ст. 1166, 1188, 22 ЦК України, абз. третього п. 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду від 26 квітня 2017 року скасувати.

ОСОБА_3 відмовити в позові до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: