Справа № 199/1263/17
РІШЕННЯ

Іменем України

11.07.2017 року Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська

в складі: головуючого судді Руденко В.В.,

при секретарі Куземі О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування квартири, визнання права власності на квартиру,та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття з реєстрації та виселення -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним договору дарування квартири, визнання права власності на квартиру, зазначивши, що 11 вересня 2004 року між нею, та її онукою, відповідачем по справі, від імені якої діяла ОСОБА_3, було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1. Від імені онуки договір було підписано її опікуном ОСОБА_3, яка теж є родичкою позивачки, - племінницею.

Перед укладенням договору вона разом із ОСОБА_3, обговорювали необхідність укладення договору, за яким у майбутньому онука буде надавати їй допомогу та буде доглядати її до смерті. Таким чином, укладаючи договір дарування, позивач сприймала його як договір довічного утримання та саме таке розуміння правочину відповідало її внутрішній волі.

Позивач зазначає, що у вересні 2016 року, відповідач по справі, яка вже є повнолітньою, повідомила, що має намір продати належну їй квартиру, так як їй потрібні гроші для ведення бізнесу в м. Києві. Позивач заперечує проти цього, та нагадувала відповідачу про домовленість щодо її проживання у квартирі до смерті та про обіцянку доглянути її та надавати допомогу. Крім того, позивач стверджує, що зазначена квартира є єдиним місцем її проживання.

У звязку з цим позивач просить суд визнати договір дарування від 11 вересня 2004 року, між нею та відповідачем, від імені якої діяла ОСОБА_3, посвідчений державним нотаріусом четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_4, недійсним та визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1.

У свою чергу відповідач звернулась із зустрічним позовом до позивача про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття з реєстрації та виселення. В обґрунтування своїх вимог, посилається на те, що 11 вересня 2004 року між нею, від імені якої діяла ОСОБА_3 Олександрівна, та позивачем був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1, договір дарування зазначеної квартири був укладений за власним бажанням позивача та посвідчений Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою.

Відповідач зазначає, що між нею та позивачем не було встановлено будь-якого порядку користування зазначеною квартирою. На сьогоднішній день позивач мешкає в квартирі АДРЕСА_1 та користується нею однособово, а у 2016 році відповідач без згоди позивача змінила замки на вхідних дверях, чим перешкоджає у користуванні власністю. З цього часу позивач не має можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власною квартирою.

Позивач зазначає, що позбавлена можливості потрапити в належну їй квартиру, оскільки в ній знаходиться відповідач, що не допускає до її квартири та перешкоджає користуватися, і розпоряджатися своєю власністю. У заявку з цим відповідач просить суд усунути відповідача, що перешкоджає у здійсненні права користування квартирою АДРЕСА_1, шляхом зняття з реєстрації та виселення відповідача із зазначеної квартири без надання іншого житлового приміщення.

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, та просили суд їх задовольнити в повному обсязі, надали суду пояснення, згідно яких суду підтвердили, що за наполягання опікуна відповідача позивач уклала спірний договір, умовою для укладання договору дарування було довічне користування квартирою позивача. Не заперечували той факт, що спірна квартира була подарована позивачу батьком відповідача , що позивач постійно надавала допомогу відповідачу. Проти задоволення зустрічного позову заперечували в повному обсязі, та просили суд відмовити у його задоволенні.

Представники відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечували, зазначивши, що договір дарування квартири позивачем було укладено добровільно, оскільки така була воля батька відповідача-сина позивача, якому належала раніше квартира та була подарована позивачу, оскільки він боявся за свій стан здоров'я та за цілісність квартири, ніяких домовленостей та умов між сторонами договору щодо довічного утримання не було, оскільки на час укладання договору відповідач була малолітньою. Опікун також не брала на себе будь-яких зобов'язань чи умов при укладанні спірного договору. Позивач, як бабуся відповідача, після укладання договору залишилась проживати у спірній квартирі, оскільки дитина та опікун проживали в іншому місті, у квартирі, де раніше проживала позивач, став проживати син останньої, тому з метою збереження квартири та родинних стосунків, відповідач залишилась проживати у квартирі. Також, підтримали зустрічні позовні вимоги та просили суд їх задовольнити, надали пояснення аналогічні викладеним у зустрічній позовній заяві.

Вислухавши пояснення позивача та представників сторін, допитавши свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги як позивача за первісним позовом, так і відповідача за зустрічним позовом не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 11 вересня 2004 року між позивачем та її онукою, відповідачем по справі, від імені якої діяла законний представник - опікун ОСОБА_3, було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності , волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним , правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 3 ст.215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Однак, як було встановлено в судовому засіданні, обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання договору недійсним, позивач посилалась на те, що на час укладання спірного договору дарування вона помилялась щодо фактичних обставин правочину, а саме договір дарування сприймала як договір довічного утримання, та вважала, що після його укладання у відповідача виникнуть обов'язки по її утриманню. Проте, на час укладання договору дарування 11.09.2004, відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_1, була малолітньою та не могла нести обов'язки щодо довічного утримання позивача. Для укладання договору дарування, попередньо було отримано дозвіл органу опіки та піклування на придбання майна ОСОБА_2 про що було достовірно відомо позивачу, що визнається сторонами та не підлягає доказуванню. Згідно спірного договору дарування, право власності на дарунок виникає з моменту прийняття, прийняттям дарунку вважається одержання оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення. Таким чином, вказані обставини спростовують доводи позивача про те, що дарунок фактично не був прийнятий відповідачем, оскільки позивач залишилась проживати у спірній квартирі. Оскільки сторони по справі є членами однієї сім'ї, а саме бабою та онукою, малолітня відповідач проживала з опікуном в іншому місті, факт проживання позивача у спірній квартирі після укладання договору не суперечить житловому законодавству та не свідчить про помилку при укладанні договору дарування.

З урахуванням положень законодавства, доводи позивача стосовно того, що вона уклала договір довічного утримання з ОСОБА_3, за яким у малолітньої ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, виникають зобов'язання, не ґрунтуються на діючому законодавстві та не були підтверджені належними та допустимими доказами.

У зустрічних позовних вимогах відповідача про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття з реєстрації та виселення, суд вважає відмовити виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; на виконання ч. 1 та ч. 2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, та на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення відповідно до ст..405 ЦК України можливе за умови відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, однак сторонами в судовому засіданні було визнано, що відповідно до ст.. 61 ЦПК не підлягає доказуванню, що позивач зареєстрована та постійно проживає в АДРЕСА_1 з 26 вересня 2002 року.

Статтею 157 ЖК України передбачено, що членів сім'ї власника жилого будинку може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст. 116 ЖК України. Виселення провадиться у судовому порядку без надання жилого приміщення. Відповідно до ч.1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Проте належних та допустимих доказів підстав для виселення, вказаних у ст. 116 ЖК України, відповідачем суду не надано.

Також, суд звертає увагу відповідача не те, вона не позбавлена права звернутись до суду із позовними вимогами про вселення у разі вчинення позивачем дій, які перешкоджають відповідачу доступу до квартири.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне судові витрати віднести на рахунок сторін. Заходи забезпечення позову, вжиті судом, підлягають скасуванню відповідно до вимог ст. 154 ч.6 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 203,215,229,391 ЦК України,ст.ст.10, 60, 130, 214, 215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування квартири, визнання права власності на квартиру,та зустрічних позовних вимогах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття з реєстрації та виселення,- відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок сторін.

Скасувати заходи забезпечення позову, які вжиті згідно ухвали Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2017 року,- зняти заборону на відчуження квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_1.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: