У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, про вселення в житлове приміщення та встановлення порядку користування житловим приміщенням; за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа - відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Святошинського району м. Києва, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням; за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_3, про встановлення порядку користування житловим приміщенням за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що вона, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_4, вселилась до квартири АДРЕСА_1, як член сім'ї власника, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_4 з липня 2001 року по лютий 2013 року, від якого у них народився син, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Проте через постійні сварки відповідачами створювались умови, неможливі для її проживання разом з дитиною у квартирі, і вона змушена була залишити спірне жиле приміщення.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила суд визнати за нею право користування та проживання у АДРЕСА_3; усунути їй перешкоди у праві користування згаданим жилим приміщенням шляхом її вселення з малолітнім сином ОСОБА_8; встановити порядок користування жилим приміщенням шляхом виділення їй з дитиною для проживання окремої кімнати у спірній квартирі, із залишенням допоміжних приміщень у загальному користуванні сторін; зобов'язати ОСОБА_4 надати їй дублікат ключів від вхідних дверей зазначеної квартири.

У липні 2013 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 пред'явили зустрічний позов до ОСОБА_3, третя особа - відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Святошинського району міста Києва, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обгрунтування позовних вимог посилались на те, що вони є співвласниками зазначеної квартири. ОСОБА_3 вселилась до спірної квартири за час перебування із ОСОБА_4 в зареєстрованому шлюбі та була тимчасово зареєстрована у спірній квартирі, оскільки їй необхідна була реєстрація для подальшого працевлаштування. Проте 30 серпня 2012 року вона разом з сином ОСОБА_9 зібрала речі, про що написала розписку та добровільно залишила спірну квартиру.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просили суд визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_4

У жовтні 2015 року ОСОБА_5 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4, в якому просила суд встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_3 виділивши їй у користування кімнату, площею 12,4 кв. м, а ОСОБА_4 - кімнату площею 17,3 кв. м, допоміжні приміщення залишити у спільному користуванні.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28 січня 2016 року первісний позов, зустрічний позов та позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_3, про встановлення порядку користування житловим приміщенням об'єднано в одне провадження.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 квітня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 та неповнолітнім ОСОБА_8 право користування квартирою АДРЕСА_3 Усунуто перешкоди ОСОБА_3 та неповнолітньому ОСОБА_7 у користуванні житловим приміщенням шляхом їх вселення у вказану квартиру. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, ОСОБА_5відмовлено. У задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року рішення районного суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права користування квартирою та позовних вимог ОСОБА_5 скасовано й ухвалено в цій частині нове рішення. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права користування квартирою відмовлено.

Позов ОСОБА_5 задоволено частково. Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_3 виділено ОСОБА_5 у користування кімнату площею 12,4 кв. м; виділено ОСОБА_4 у користування кімнату площею 17,3 кв. м; кухню площею 8.3 кв. м, ванну кімнату площею 3 кв. м, поєднану вбиральню площею 1,3 кв. м, коридор загальною площею 8,2 кв. м залишено у спільному користуванні ОСОБА_5, ОСОБА_4 У решті позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Інші учасники процесу судові рішення не оскаржили.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3 про визнання за нею та неповнолітнім ОСОБА_8 права користування житловим приміщенням шляхом їх вселення, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4 та вселилась у спірну квартиру як член сім'ї власника. Її непроживання з сином у квартирі викликано поважними причинами, а саме перешкодами, які їй чинились відповідачами після розірвання шлюбу.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають фактичним обставинам справи, наявним доказам, яким дана належна правова оцінка (ст. 212 ЦПК України) й вимогам закону.

Скасовуючи рішення районного суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права користування спірною квартирою й відмовляючи у задоволенні цих позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що на підставі ст. 405 ЦК України ОСОБА_3 з сином має право на проживання у спірній квартирі, так як вона не є членом власника квартири, а члени власника квартири мають право користуватися житлом, відтак, ОСОБА_3 з сином набувають право вселитися у спірну квартири та займати приміщення, визначене власником.

Проте погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна.

Судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в рівних частках на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30 липня 1999 року.

З 14 липня 2001 року до 6 лютого 2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народився син, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вони проживали разом у спірній квартирі.

Син ОСОБА_4, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований у вказаній квартирі з 12 травня 2005 року.

10 березня 2011 року ОСОБА_3 зареєстрована у спірній квартирі.

У розписці від 30 серпня 2012 року, складеній ОСОБА_10, перераховано майно, яке було набуто подружжям за час шлюбу та частину якого вона забрала з собою, на що ОСОБА_4 надано згоду.

Судом встановлено, що спірна квартира є двокімнатною, загальною площею 52,6 кв. м, жилою площею 29,7 кв. м, складається з двох жилих кімнат площею 12,4 кв. м та 17,3 кв. м, кухні площею 8,3 кв. м, ванної кімнати площею 3,0 кв. м, поєднаної вбиральні площею 1,3 кв. м, коридору загальною площею 8,3 кв. м.

У квартирі зареєстровані та фактично проживають відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_5, ОСОБА_4, що підтверджується довідкою комунального підприємства «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва» від 7 жовтня 2015 року №10838.

Згідно з вказаною довідкою у квартирі зареєстрований неповнолітній ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, син ОСОБА_4, який у квартирі фактично не проживає.

Також у спірній квартирі фактично проживають, але не зареєстровані, нові члени сім'ї ОСОБА_4: його дружина ОСОБА_11 та його малолітній син ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За змістом ст. 156 ЖК УРСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу.

Згідно із ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Суд першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перешкоджають проживанню ОСОБА_3 та її неповнолітньому сину у спірній квартирі, а розписка ОСОБА_3 свідчить лише про поділ майна подружжя, набутого за час шлюбу, а не про її виселення.

Разом з тим апеляційний суд, мотивувавши своє рішення тим, що спірна квартира складається з двох жилих кімнат, встановив порядок користування квартирою між двома власниками без врахування вселення ОСОБА_3 з сином та членів сім'ї ОСОБА_4

Скасовуючи рішення суду та відмовляючи в позові ОСОБА_3, апеляційний суд не зазначив, які норми ЦПК України порушив районний суд, досліджуючи та відповідно оцінюючи надані сторонами докази. Тому апеляційний суд безпідставно і з порушенням вимог ст. 303 ЦПК України переоцінив докази.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Суд першої інстанції встановив всі обставини справи, надав їм належну правову оцінку та ухвалив правильне рішення.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом було скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3- ОСОБА_6, задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року скасувати, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 квітня 2016 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик