Справа № 372/4581/14-ц Головуючий у І інстанції Потабенко Л. В.
Провадження № 22-ц/780/4946/17 Доповідач у 2 інстанції Мельник Я. С.
Категорія 46 09.11.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

09 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Коцюрби О.П., Матвієнко Ю.О.,

та секретаря Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області на рішення Обухівського районного суду Київської області від 29 серпня 2017 року у справі за позовом прокурора Обухівського району Київської області в інтересах держави до Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Реєстраційна служба Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області, ОСОБА_4, про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акта на право приватної власності на земельну ділянку і повернення земельної ділянки,

ВСТАНОВИЛА:

Прокурор звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень просить визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради № 81/97 від 23 травня 2002 року про передачу у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,09 га, яка розташована у ж/м «Рудьки» у смт. Козин, Обухівського району, Київської області, скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданий на ім'я ОСОБА_2, витребувати на користь територіальної громади смт. Козин з незаконного володіння ОСОБА_2 спірну земельну ділянку та визнати за територіальною громадою смт. Козин в особі Козинської селищної ради право власності на неї.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор посилається на те, що проведеною прокуратурою Обухівського району Київської області перевіркою законності відведення у власність громадян земельних ділянок на території Обухівського району Київської області встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Козинсвкої селищної ради Обухівського району Київської області № 81/97 від 23 травня 2002 року ОСОБА_3 отримав державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,09 га, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку, розташованої за вказаною адресою. На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 6037 від 21 вересня 2004 року ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_3 цю земельну ділянку та отримав державний акт на право власності на неї.

Прокурор вважає, що відведення спірної земельної ділянки у власність було вчинено із порушенням вимог Закону, оскільки рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради про надання ОСОБА_3 земельної ділянки прийнято поза межами його компетенції.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 29 серпня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, Перший заступник прокурора Київської області подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з'ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо законності оскаржуваного рішення виконавчого комітету селищної ради, оскільки воно прийняте всупереч вимогам земельного законодавства, крім того місцевим судом не було взято до уваги висновки Верховного Суду України, які містяться у постанові № 3-553гс15 від 30 вересня 2015 року, щодо делегування повноважень виконавчому комітету ради у частині розпорядження земельними ділянками. Поряд з цим, вважає висновок суду про недоведеність порушення прав територіальної громади на землю та про правомірність набуття ОСОБА_2 цієї земельної ділянки безпідставним.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції та з урахуванням правової позиції, висловленої Верховним судом України в постанові від 9 листопада 2016 року в даній справі, вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Однак, зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що прокурором не було доведено незаконності передачі спірної земельної ділянки ОСОБА_3 та що, на думку місцевого суду, обраний прокурором спосіб захисту порушених прав територіальної громади не грунтується на законі, оскільки законодавством не передбачено можливості визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке не є правочином в розумінні ЦК України, хоча підстави для визнання його незаконним або протиправним з обставин справи вбачаються.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням виконавчого комітету Козинської селищної ради № 81/97 від 23 травня 2002 року ОСОБА_3 було надано у приватну власність земельну ділянку розміром 0,09 га для будівництва та обслуговування будинку у ж/м Рудьки, у смт. Козин, а 05 липня 2002 року ОСОБА_3 отримав державний акт на право власності на неї.

На підставі договору купівлі продажу земельної ділянки від 21 вересня 2004 року № 6037 ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_3 спірну земельну ділянку, та отримав державний акт на право власності на неї.

Відповідно до ст. 140 Конституції України, місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення у межах Конституції і законів України.

Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання у сфері регулювання земельних відносин.

Правовий висновок щодо неможливості делегування повноважень виконавчому комітету ради в частині розпорядження земельними ділянками викладений у постанові Верховного Суду України № 3-553гс15 від 30 вересня 2015 року.

Таким чином, в порушення наданих законодавством повноважень, виконавчий комітет Козинської селищної ради Обухівського району Київської області прийняв незаконне рішення № 81/97 від 23.05.02 про передачу у приватну власність ОСОБА_3 спірної земельної ділянки.

Згідно ч.2 ст.373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Згідно п.п. а і б ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 152, 155 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється зокрема шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, якщо позивач вимагає повернення майна, відчуженого третіми особами за договором, учасником якого позивач не був, належним способом захисту є витребування майна від нинішнього володільці шляхом віндикації. Такий висновок міститься у Постанові Верховного Суду України № 6-67цс14 від 25 червня 20014 року.

Відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно зокрема вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Водночас, ст. 324 ЦК України відтворює положення ст. 13 Конституції України, у якій закріплено, що земля, її надра та інші природні ресурси, які знаходяться у межах території України, є об'єктами права власності Українського народу.

При цьому, кожен громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності Українського народу відповідно до закону.

Однак, у даному випадку дійсної волі власника землі - територіальної громади - на її відчуження не було, а орган, який прийняв рішення про її вилучення, діяв з порушенням вимог закону, при цьому протиправна реалізації таким порушником функції громади щодо надання землі у власність не поглинає права такої громади на захист, навіть незважаючи на фактичне спів падіння в одній особі правопорушника (як виконавчого органу) і особи, на користь якої необхідно повернути незаконно надану у власність земельну ділянку.

У таких випадках прокурор має право ініціювати захист інтересів держави шляхом пред'явлення позову до органу місцевого самоврядування, який виконує функції держави у спірних правовідносинах, з порушенням вимог законодавства і недобросовісно реалізує від імені українського народу право на розпорядження державною землею.

Така правова позиція щодо витребування земель викладена у Постановах Верховного Суду України № 6-99цс14 від 17 грудня 2014 року, № 6-67цс14 від 25 червня 2014 року, № 6-170цс14 від 19 листопада 2014 року, № 6-34цс11 від 26 вересня 2011 року.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення.

Також, у Постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 2510цс15 зазначено, що відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод слід оцінювати три критерії на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи втручання є законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід пропорційним визначеним цілям.

Відповідачі в силу зовнішніх, об'єктивних, явних і видимих, характерних для лісу (ст.1 Лісового кодексу України) природних ознак (наявності лісової рослинності) спірної земельної ділянки знали або, проявивши розумну обачність, могли знати про те, що ліс і ділянки вибули з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить їх добросовісність під час набуття земельних ділянок у користування під обґрунтований сумнів.

За таких обставин позов прокурора в частині витребування спірної земельної ділянки не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у ст. 1 Першого протоколу.

Такий правовий висновок викладений також у Постанові Верховного Суду України № 6-2510ц15 від 16 грудня 2015 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не врахував вищевказані положення Законів України та Постанов Верховного Суду України щодо правомірності пред'явлення вимог про витребування власником спірного майна відповідно до ст. 387, 388 ЦК України, через що дійшов до необґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Крім того, місцевим судом не враховано, що лише згідно з п.п. 2 п. 2 розділу 1 Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України виключено.

Відповідно до п. 5 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону, протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Отже, колегія суддів вважає, що позивачем не пропущено трирічний строк позовної давності, який відраховується з дати набрання чинності вказаним Законом - а саме з 15 січня 2012 року.

Таким чином, колегія суддів вважає, що прокурором належним чином обгрунтовано та доведено позовні вимоги у частині порушення майнових прав територіальної громади оскаржуваним рішенням виконавчого комітету про передачу у приватну власність фізичній особі спірної земельної ділянки, через що позовні вимоги у частині визнання недійсними та скасування рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради № 81/97 від 23 травня 2002 року та державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого на ім'я ОСОБА_2, та витребування цієї землі на користь територіальної громади смт. Козин підлягають задоволенню.

Однак, позовні вимоги прокурора про визнання права власності за територіальною громадою смт. Козин в особі Козинської селищної ради на спірну земельну ділянку задоволенню не підлягають як такі, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Також, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню пропорційно до задоволених позовних вимог судові витрати у рівних частинах по 650 грн. з кожного.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 29 серпня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області № 81/97 від 23 травня 2002 року про передачу у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,09 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка розташована у житловому масиві «Рудьки» у смт. Козин, Обухівського району, Київської області.

Скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею договорів оренди землі за № 0370 від 19 жовтня 2005 року виданий на ім'я ОСОБА_2, та витребувати на користь територіальної громади смт. Козин з незаконного володіння ОСОБА_2 вказану земельну ділянку.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Козинської селищної ради Обухівського району Київської області та ОСОБА_2 на користь Прокуратури Київської області судові витрати у рівних частинах по 650 грн. з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: