Справа № 381/1034/17 Головуючий у І інстанції Чернишова Є. Ю.
Провадження № 22-ц/780/3905/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 52 17.10.2017
УХВАЛА

Іменем України

17 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Мережко М.В.,

суддів: Волохова Л.А., Матвієнко Ю.О.,

секретар: Якимчук Ю.С.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Волицької сільської ради Фастівського району Київської області про встановлення факту перебування у трудових відносинах та за зустрічним позовом Волицької сільської ради Фастівського району Київської області до ОСОБА_2 про визнання укладеного договору про роботу сторожем цивільно-правовим, визнання його недійсним та визнання недійсним запису у трудовій книжці.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,

встановила:

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Фастівського міськрайонного суду з позовом до Волицької сільської ради Фастівського району Київської області про встановлення факту перебування у трудових відносинах.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що 04 квітня 1996 року він влаштувався на роботу до Волицької сільської ради на посаду сторожа Волицького ставка і працює там по даний час. Позивач звернувся до Волицької сільської ради з питанням щодо припинення трудових відносин та занесення відповідного запису про звільнення до трудової книжки, на що ним була отримана відповідь від 11 листопада 2016 року, в якій заперечується факт його перебування у трудових відносинах з відповідачем та відсутність будь-якої інформації, документального підтвердження про працевлаштування сторожем.

На підставі викладеного позивач просив встановити факт перебування у трудових відносинах із Волицькою сільською радою Фастівського району Київської області на посаді сторожа Волицького ставка у період з 04 квітня 1996 року по даний час та зобовязати відповідача внести запис до трудової книжки про прийняття його на роботу з 04 квітня 1996 року та запис про звільнення із займаної посади відповідно до поданої заяви про звільнення за власним бажанням.

Волицька сільська рада подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 про визнання укладеного договору цивільно-правовим і визнання його недійсним, визнання недійсним запису у трудовій книжці про прийом на роботу.

Зустрічний позов обґрунтували тим, що з наданої позивачем копії договору від 04 квітня 1996 року вбачається, що договір був укладений між головою Волицької сільської ради ОСОБА_3, головним бухгалтером Волицької сільської ради ОСОБА_4 та ОСОБА_2

Відповідно до вказаного договору, ОСОБА_2 зобовязувався працювати сторожем Волицького ставка на таких умовах: охорона ставка від браконьєрів та продаж квитів на ловлю риби; заробітна плата проводиться 25% від доходу за продаж квитків. Крім того, ОСОБА_2 додав копію трудової книжки, з якої вбачається, що в ній зроблений запис від 04 квітня 1996 року про те, що начебто він «прийнятий на роботу по договору сторожем Волицького ставу», запис посвідчений підписами голови та головного бухгалтера сільської ради, однак це не свідчить про виникнення між ними трудових правовідносин, укладений договір не є трудовим, оскільки не містить його обовязкових умов. Така угода між сторонами є договором про надання послуг, тобто є цивільно-правовою угодою, яка також не відповідає вимогам ЦК УРСР щодо загального правила укладання договорів, що свідчить про її недійсність.

На підставі викладеного Волицька сільська рада просила відмовити ОСОБА_2 у задоволенні його позовних вимог та встановити, що укладений 04 квітня 1996 року між Волицькою сільською радою та ОСОБА_2 договір про роботу сторожем є цивільно-правовим, визнати недійним вказаний догорів та визнати недійним запис у трудовій книжці ОСОБА_2 при прийняття його на роботу по договору сторожем Волицького ставка.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2017 року позов ОСОБА_2 до Волицької сільської ради про встановлення факту перебування у трудових відносинах та зустрічний позов Волицької сільської ради до ОСОБА_2 про визнання укладеного договору про роботу сторожем цивільно-правовим, визнання його недійсним та визнання недійсним запису у трудовій книжці залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2017 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити первісний позов у повному обсязі.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що відповідно до запису в трудовій книжці серії БТ-ІІ № 0161647, ОСОБА_2 04 квітня 1996 року прийнятий на роботу по договору сторожем Волицького ставу, підставою вказано Рішення виконкому № 3 від 3 квітня 1996 року (а.с. 8).

Згідно з договором від 04 квітня 1996 року голова Волицької сільської ради ОСОБА_3 та головний бухгалтер Волицької с/ради ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_2 з другої склали договір про те, що останній зобовязується працювати сторожем Волицького ставу на визначених умовах: в обовязки сторожа ставу входить охорона від браконьєрів та продаж квитків на ловлю риби, заробітна плата проводиться у розмірі 25 % від доходу за продаж квитків (а.с. 9).

Як вбачається з копій посвідчень, виданих Волицькою сільською радою, ОСОБА_2 працював сторожем ставку Волицької сільської ради та сторожем-контролером (а.с. 11).

Разом з тим, згідно довідки № 35/01-15 від 11 листопада 2016 року, виданої Волицької сільською радою, ОСОБА_2 не працює сторожем Волицького ставку та в сільській раді відсутню будь-яка інформація та документальне підтвердження про працевлаштування та звільнення ОСОБА_2 з посади сторожу місцевого ставка (а.с.10)

Як вбачається з довідки, виданої архівним сектором Фастівської районної державної адміністрації від 27 січня 2017 року № 06-05/125, в документах архівного фонду «Волицька сільська рада с. Волиця Фастівського району Київської області» в протоколі № 3 засідання виконавчого комітету від 2 квітня 1996 року зазначені відомості про роботу ОСОБА_2, а саме: слухали заяву громадянина ОСОБА_2 про прийняття його сторожем Волицького ставу та виконком сільської ради народних депутатів вирішив прийняти гр. ОСОБА_2 сторожем Волицького ставу по договору (а.с.44).

Позивач звернувся до Волицької сільської ради з вимогами про припинення трудових відносин, однак відповідно до рішення виконавчого комітету Волицької сільської ради № 04-4 від 27 квітня 2017 року, гр. ОСОБА_2 у трудових відносинах з Волицькою сільською радою не перебуває, а тому Волицька сільська рада не уповноважена вирішувати питання про його звільнення з роботи (а.с. 45).

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

За правилами ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, саме на позивача, який звернувся до суду з вимогою про встановлення факту перебування у трудових відносинах, покладається обовязок доведення належними та допустимими доказами виникнення цих відносин та їх тривалості у часі.

Відповідно до ст.21 КЗпП України, в редакції чинній на час спірних правовідносин, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язуються виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно зі ст. 24 КЗпП України, в редакції чинній на час спірних правовідносин, трудовий договір укладається, як правило в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: при організованому наборі працівників; укладенні трудового договору в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні договору в письмовій формі; при укладенні трудового договору з неповнолітнім; при укладенні трудового договору з фізичною особою; в інших випадках, передбачених законодавством України.

Цивільно-правовий договір - це угода між організацією (підприємством, установою тощо) і громадянином на виконання останнім певної роботи (а саме: договір підряду, договір доручення тощо), предметом якого є надання певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.

За договором про надання послуг, укладеним між власником і громадянином, останній зобов'язується за завданням другої сторони надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес трудової діяльності, її організація. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. Виконавець, на відміну від працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

При цьому за договором про надання послуг оплачується не процес праці, а її результати, котрі визначають після закінчення роботи, на підставі чого і провадиться їх оплата.

Судом не встановлено факту прийняття позивача на роботу за конкретною кваліфікацією, професією, посадою; не встановлено факту роз'яснення позивачеві його прав і обов'язків та про інформування під розписку про умови праці.

З пояснень позивача судом першої інстанції було встановлено, що оплата йому проводилася одразу після виконаної роботи та її розмір залежав від обєму виконаної роботи (кількості проданих квитків), а такі умови, відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України притаманні саме договору про надання послуг.

У Цивільному кодексі України 1963 р. зобовязання про надання послуг не виділялися в окрему групу договорів і не систематизувалися.

Разом з цим у науці цивільного права давно існувала класифікація, де окремо називались договори про надання послуг. Разом з тим, ЦК УРСР містив лише окремі види договорів про надання послуг, але тільки новітня кодифікація закріпила новий інститут зобовязального права договір про надання послуг. Таким чином, за відсутністю норм прямої дії, за аналогією права, підлягають застосування положення ЦК УРСР, які регулюють загальний порядок та умови укладання договорів.

За трудовим договором працівник має виконувати вимоги внутрішнього трудового розпорядку, встановлені адміністрацією підприємства, де він працює, дотримуватися трудової дисципліни, на роботодавця покладається низка обов'язків щодо працівника, які підлягають виконанню незалежно від змісту трудового договору.

При цьому, у цивільно-правових відносинах діє принцип свободи договору, тобто сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З матеріалів справи вбачається, що наказ про прийняття на роботу позивач не отримував. При цьому, позивач протягом дії укладеного з ним договору письмово не звертався до відповідача із письмовими заявами про прийняття його на роботу згідно норм КЗпП України, навпаки, позивач протягом тривалого часу, погоджувався на умови підписаного договору, що свідчить про те, що він за власним волевиявленням не заперечував проти співпраці з Волицькою сільською радою в рамках цивільно-правового договору.

Встановлення факту наявності трудових відносин між робітником і роботодавцем можливе при встановленні виконання робітником трудових функцій, підпорядкування робітника правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення робітнику умов праці та виплати винагороди за виконану роботу.

Оскільки позивач належними та допустимими доказами не довів факт прийняття його на роботу за конкретною кваліфікацією, професією, посадою, не було встановлено того, що за укладеним договором працівник мав виконувати вимоги внутрішнього трудового розпорядку, встановлені адміністрацією, дотримуватися трудової дисципліни, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що договір, укладений між сторонами по справі, не містить ключових ознак трудового договору. Позивач не довів факт перебування у трудових відносинах з відповідачем та не надав суду документів на підтвердження своїх вимог, а навпаки, матеріалами справи підтверджено факт перебування позивача з підприємством у цивільно-правових відносинах на умовах договору про надання послуг.

Водночас, відповідно до п. а ч. 3 ст. 56 Закону України Про пенсійне забезпечення робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків зараховується до стажу роботи, що дає право на трудову пенсію. Однак, доказів сплати страхових внесків за роботу у спірний період позивачем не надано.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що дослідженими доказами підтверджено відсутність ознак трудових відносин між позивачем та відповідачем, а тому позов в повній мірі не підлягає задоволенню.

Також наведені висновки свідчать про обґрунтованість вимог зустрічної позовної заяви Волицької сільської ради Фастівського району Київської області про визнання укладеного договору про роботу сторожем цивільно-правовим договором.

Однак, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено строк позовної давності тривалістю у три роки. Аналогічні положення щодо строків позовної давності передбачені ст. 71 ЦК УРСР.

Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Колегія суддів погоджується з твердженням про те, що відповідач фактично усвідомлював відсутність оформлення саме трудових відносин з позивачем, а отже й погоджувався з цим тривалий час, оскільки починаючи з 1996 року ОСОБА_2 надавав Волицькій сільській раді відповідні послуги, у тому числі з охорони Волицького ставку. Отже, відповідач не заперечував проти співпраці з ОСОБА_2 в рамках цивільно-правового договору на погоджених між ними умовах.

Відповідач звернувся до суду із зустрічною позовною заявою 24 квітня 2017 року, тобто за межами строку, встановленого законом, при цьому не зазначив причин пропуску такого строку та не просив суд поновити строк звернення до суду з цим позовом. При цьому, в судовому засіданні в суді першої інстанції позивач подав заяву про застосування строків позовної давності.

Під час розгляду справи судом не встановлено поважність причин пропуску строку, визначеного ЦК України, які б завадили Волицькій сільській раді звернутися до суду у встановлені законом строки.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги Волицької сільської ради в частині визнання укладеного договору про роботу сторожем цивільно-правовим договором, визнання його недійсним є обґрунтованими, однак, не підлягають задоволенню з підстав пропуску строку звернення до суду з цим позовом. Вимоги про визнання недійсним запису у трудовій книжці є похідними від основної вимоги, тому підлягають відмові в задоволені з аналогічних підстав.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, неповного зясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права оцінюються колегією суддів критично, оскільки є необґрунтованими та не підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не є підставою для скасування рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в порядку ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає ,що рішення суду є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий М.В. Мережко

Судді Л.А. Волохов

ОСОБА_5