Справа № 562/3794/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.09.2017року Здолбунівський районний суд

Рівненської області

в складі: головуючого судді Шуляка А.С.

при секретарі Солдатовій О.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м.Здолбунів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння -

вирішив:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в якому просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 05 червня 2008 рок між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за №807 та зобов'язати відповідачку ОСОБА_4 передати їй вказану квартиру.

В обґрунтування позову, з врахуванням поданих уточнень, посилається на те, що рішенням Третейського суду при Рівненській торгово-промисловій палаті від 16 січня 2008 року №1/10-2008р. було визнано право власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1.

05 червня 2008 року ОСОБА_2, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Грабар О.А., продав вказану квартиру ОСОБА_3.

Проте, ще 08 квітня 1998 року виконавчим комітетом Здолбунівської міської ради на підставі рішення №77 від 25.03.1998 року їй було видано ордер НОМЕР_1 на житлове приміщення. Згідно вказаного ордеру їй надано квартиру АДРЕСА_1. За даною адресою зареєстроване її постійне місце проживання.

Натомість тривалий час вона не може користуватися вказаною квартирою, так як відповідачі чинять їй перешкоди.

Вона неодноразово зверталася з позовами до Здолбунівського районного суду з приводу захисту порушеного права і відповідачам про це було достовірно відомо.

Крім того, ухвалою Здолбунівського районного суду від 05 червня 2008 року в порядку забезпечення позову було накладено арешт на спірну квартиру, а тому ОСОБА_2 не мав права продавати її.

Вважає, що наведені вище обставини вказують на те, що укладений договір купівлі - продажу є фіктивним, оскільки сторони договору не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених спірними правочином.

Що стосується позовних вимог про витребування майна з чужого володіння, то вони обґрунтовуються тим, що після того, як рішенням третейського суду при Рівненській торгово-промисловій палаті від 16 січня 2008 року №1/10-2008р за ОСОБА_2 було визнано право власності на спірну квартиру, останній, на підставі договору купівлі-продажу від 05 червня 2008р. продав її ОСОБА_3, який в свою чергу, продав її для ОСОБА_4, про що свідчить договір купівлі-продажу, укладений між ними 18.12.2008р. та посвідчений приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу.

Двічі продаж вчинявся за 13129,00 грн., що набагато менше ніж ринкова вартість квартири. Учасники договорів є близькими родичами. Крім того, ОСОБА_2 та члени його сім'ї на сьогоднішній день проживають у спірній квартирі.

В судовому засіданні позивачка вимоги позову підтримала та просить задовільнити їх.

Представник відповідача ОСОБА_2 позов не визнав та пояснив суду, що на даний час позивачка ОСОБА_1 рішенням загальних зборів ЖБК «Надія» від 23.09.2016р., яке є чинним, виключена із членів кооперативу, а тому не вправі звертатися з даним позовом, оскільки її право жодним чином не порушено. Крім того, на момент укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_2 був власником квартири і мав право нею розпоряджатися на власний розсуд. Будь-яких доказів про те, що між сторонами був укладений фіктивний договір позивачем суду не надано. Просить суд в позові відмовити.

Також представником позивача було подано заяву про застосування позовної давності в якій він вказує на те, що на даний час спливла позовна давність до обох позовних вимог, які позивачка заявляє в позовній заяві а тому просить застосувати позовну давність до вимог позивачки.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 в судові засідання не з'явилися. Про причини неявки не повідомили. З урахуванням думки учасників розгляду, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи за їх відсутності.

Вислухавши пояснення позивачки, представника відповідача ОСОБА_2, дослідивши докази по справі суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню повністю.

Згідно договору купівлі-продажу, укладеного 05 червня 2008 року ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_3 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1.

В подальшому, 18 грудня 2008 року вказана квартира, на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі за № 2535 ОСОБА_3 була відчужена ОСОБА_4.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме така позиція висловлена Верховним Судом України у його правовій позиції, викладеній у постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами.

Судом встановлено, що 08 квітня 1998 року виконавчим комітетом Здолбунівської міської ради на підставі рішення №77 від 25.03.1998 року позивачці ОСОБА_1 було видано ордер НОМЕР_1 на житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1. За даною адресою зареєстроване її постійне місце проживання.

Проте, користуватися даною квартирою позивачка не може, оскільки відповідачами та їх родичами їй постійно чиняться в цьому перешкоди.

З приводу захисту свого права на спірну квартиру позивачка неодноразово зверталася до суду з відповідними позовами про захист свого порушеного права.

Зокрема, 23 червня 2000 року рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області зобов'язано ЖБК «Надія», ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 не чинити ОСОБА_1 та членам її сім'ї перешкод у вселенні та користуванні квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням Здолбунівського районного суду від 6 червня 2002 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Здолбунівської міської ради, Житлово - будівельного кооперативу «Надія», ОСОБА_1 ОСОБА_2 відмовлено в позові про визнання недійсним ордера на квартиру АДРЕСА_1, виданого на підставі рішення виконкому Здолбунівської міської ради від 25 березня 1998 року за № 77.

09 жовтня 2003 року рішенням Апеляційного суду Рівненської області, яке на даний час перебуває на виконанні в Здолбунівському районному відділі ДВС, зобов'язано ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9 не чинити перешкод ОСОБА_1 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 та виселити їх з вказаної квартири без надання іншого житла.

Також на розгляді в Здолбунівському районному суді перебували і інші цивільні справи щодо володіння, користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1, в яких сторонами по справі були позивачка ОСОБА_1 та сім'я ОСОБА_2.

Проте, незважаючи на існування спору та всупереч чинному законодавству ОСОБА_2 звернувся до третейського суду при Рівненській торгово-промисловій палаті, який, не повідомляючи при цьому ОСОБА_1, рішенням від 16 січня 2008 року №1/10-2008р визнав за ОСОБА_2 право власності на спірну квартиру. Вказане рішення третейського суду рішенням Здолбунівського районного суду від 12 квітня 2011 року було скасовано.

За таких обставин суд вважає, що відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_3, укладаючи договір купівлі-продажу спірної квартири були обізнані про те, що спірна квартира була виділена позивачці ОСОБА_1 та про наявність рішення суду про усунення перешкод в користуванні квартирою та виселенні і передбачали негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення про виселення.

Суд також враховує, що спірні договори купівлі-продажу уклали сторони, які є близькими родичами, та те, що вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами. Їхні дії були направлені на фіктивний перехід права власності до близького родича з метою уникнути наслідків від виконання в майбутньому судових рішень про усунення перешкод в користуванні спірною квартирою та виселенні.

Крім того, ухвалою Здолбунівського районного суду від 05 червня 2008 року з метою забезпечення позову було накладено арешт на спірну квартиру, а тому у відповідачів було відсутнє право вільно розпоряджатися нею.

Ст. 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, що передбачено ст. 387 ЦК України.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11.2008 року, Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Майно від добросовісного набувача може бути витребуване власником лише за наявності підстав, зазначених у частині першій статті 381 Цивільного кодексу, а саме у разі придбання майна за плату та вибуття його з володіння власника чи особи, якій воно було передане власником, поза їх волею.

За таких обставин наявні всі підстави для задоволення позовних вимог щодо вилучення в ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 та передачі її ОСОБА_1.

Посилання представника відповідача на те, що у позивачки відсутнє право на звернення до суду з даним позовом оскільки на даний час вона виключена із членів ЖБК «Надія» є безпідставним, оскільки правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

Що стосується заяви про застосування позовної давності, то суд вважає, що відповідно до ч.2 ст.264 ЦК України у зв'язку з поданням 01 грудня 2009 року ОСОБА_1 позову до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та 03 грудня 2009 року позову до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння позовна давність перервалася і її перебіг розпочався заново.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 81, 88, 212, 213, 215, 218 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння задовільнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 05 червня 2008 рок між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посвідчений приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Рівненської області Грабар О.А. та зареєстрований в реєстрі за №807.

Вилучити в ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 та передати її ОСОБА_1.

Рішення може бути оскарженим в апеляційний суд Рівненської області протягом десяти днів з дня його проголошення через Здолбунівський районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя