АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 641/9895/15-ц Головуючий суддя І інстанції Боговський Д. Є.
Провадження № 22-ц/790/5429/17 Суддя доповідач Пилипчук Н.П.
Категорія: Спори, що виникають із трудових правовідносин
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді: Пилипчук Н.П.,

суддів: Колтунової А.І., Кругової С.С.,

за участю секретаря: Плахотнікової І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2, які діють в інтересах ОСОБА_3 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 національного університету внутрішніх справ про поновлення на роботі,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_5 звернулась до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що з 02.09.2002 вона працювала за безстроковим трудовим договором у Національному університеті внутрішніх справ, на теперішній час ОСОБА_4 національний університет внутрішніх справ. З 23.07.2011 адміністрація університету перевела її на роботу на умовах строкового договору. 15.07.2013 після проходження конкурсу позивача було призначено за контрактом на посаду старшого викладача. 28.08.2015 позивача було ознайомлено із наказом про звільнення та видано витяг з наказу і трудову книжку, підставою для звільнення вказано закінчення строку трудового договору.

Позивач вказує, що звільнення відбулось незаконно, оскільки строк дії контракту №257/Т від 15.07.2013 мав сплинути 15.07.2014, жодна із сторін не повідомляла один одного про намір припинити трудові відносини, не вживались заходи щодо припинення трудових відносин, а тому з огляду на положення ч. 1 ст. 39-1 КЗпП України позивач вважала, що дія укладеного нею контракту продовжена на невизначений строк, оскільки трудові відносини фактично тривали, позивач отримала через електронну пошту заплановане навантаження на 2014/2015 навчальний рік, після відпустки під час засідання кафедри отримала індивідуальний план із річним навантаженням з визначенням навчальних дисциплін і студентських груп, з 27.08.2014 приступила до виконання своїх обовязків. По закінченні 2014/2015 навчального року їй не було повідомлено про конкурс на заміщення вакантних посад, про його умови та строки проведення, в червні 2015 року працівники кафедри знаходились у вимушених відпустках, при цьому позивач відмовилась від відпустки без збереження заробітної плати та знаходилась на роботі. Після літньої відпустки позивача було звільнено у звязку із закінченням трудового договору, оскільки нею не було подано документи на участь у конкурсі на заміщення вакантних посад.

Позивач наполягає на тому, що після сплину дії контракту № 257/Т від 15.07.2013 вона не брала участі у конкурсі на заміщення вакантних посад на 2014/2015 навчальний рік, сам конкурс був проведений із грубими порушеннями, не було проведено засідання вченої ради факультету щодо конкурсу, контракт на 2014/2015 навчальний рік вона не підписувала, що підтверджується висновками судової почеркознавчої експертизи і за таких обставин вважала, що вона працює за безстроковим трудовим договором і має працювати за таких самих умов у 2015/1016 навчальному році, а тому наказ про звільнення був для неї несподіваним.

Позивач наголошує, що наказ ректора № 166 о/с від 31.07.2014 в частині перепризначення ОСОБА_3 не має юридичного значення, оскільки його видано на основі рішення вченої ради університету, яка в свою чергу базується на неіснуючому рішенні вченої ради факультету.

Позивач зазначає, що при звільненні їй не були виплачені усі належні їй суми, а саме матеріальну допомогу на оздоровлення за 2015 рік, невиплачену заробітну плату за фактично виконану роботу протягом 2014/2015 навчального року (0,25 ставки щомісяця. Також позивач вимагає стягнення на її користь компенсацію за час вимушеного прогулу з дати її незаконного звільнення та по день винесення рішення, а також моральну шкоду, розмір якої позивач визначила посилаючись на вимоги розумності та справедливості, субєктивного стану потерпілого, майнового стану відповідача, характеру та тривалості душевних страждань і нервових переживань, істотності недоотриманих благ.

Після уточнень та доповнень позовних вимог позивач остаточно просила визнати незаконним наказ ХНУВС № 126 о/с від 25.08.2015 в частині її звільнення; зобов'язати ХНУВС поновити її на посаді старшого викладача кафедри соціології та психології з 26.08.2015 відповідно до ст. 235 КЗпП України; визнати наказ № 166 о/с від 31.07.2014 в частині перепризначення її на посаду старшого викладача таким, що не має юридичного значення; визнати недійсним контракт № 142/Т від 15.07.2014; стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за час вимушеного прогулу з 26.08.2015 по день винесення рішення у справі, невиплачену заробітну плату протягом 2014/2015 навчального року в розмірі 9968,40 грн., матеріальну допомогу на оздоровлення за 2015 рік в розмірі 2527,79 грн., моральну шкоду в розмірі 20000,00 грн., судові витрати в розмірі 16155,58 грн., а саме витрати на правову допомогу в розмірі 7716,80 грн., витрати по сплаті судового збору за подання заяви про забезпечення доказів 281,62 грн., витрати на проведення експертизи 8076,40 грн. та банківської комісії 80,76 грн., а всього 16155,58 грн.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2, які діють в інтересах ОСОБА_3 просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовну заяву ОСОБА_3 в повному обсязі. Посилаються на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Вказують, що судом були неповно зясовані обставини справи щодо проведення конкурсу на заміщення посад у 2014/2015 році. Зазначають, що обставини щодо підписання контракту від 15.07.2014, які суд вважав встановленими та доведеними, спростовуються матеріалами справи. Звертають увагу, що судом не було надано оцінку фактам і наявним в матеріалах справи доказам. Вказують на те, що суд помилково послався на ст. 53 Закону України «Про освіту», п. 10 Положення про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників та на ч. 2 ст. 23 КЗП України та не застосував норму ч. 1 ст. 39-1 КЗП України. Наполягають на тому, що відповідачем було грубо порушені норми ст. 47, 116 КЗП України. Посилаються на те, що вимоги про стягнення заробітної плати, майнової допомоги на оздоровлення та визнання контракту недійсним судом безпідставно визнанні похідними від вимог про поновлення на роботі.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, судова колегія знаходить, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_5 з 04.09.2002 перебувала з відповідачем ОСОБА_4 національним університетом внутрішніх справ в трудових відносинах, а саме: з 04.09.2002 по 12.07.2011 працювала на посадах викладач та старший викладач.

Наказом ХНУВС № 374 о/с від 23.07.2011 за результатами проведення конкурсу позивач була призначена на посаду старшого викладача кафедри загальної та практичної психології за договором строком з 12.07.2011 по 11.07.2012. Підставою для видання наказу був Договір із ОСОБА_6 від 11.07.2011 за № 273/т. Для участі у конкурсі позивач подавала власноручно підписану заяву від 07.06.2011, в якій, зокрема, зазначила, що просить допустити її до участі у конкурсі на заміщення вакантної посади старшого викладача на умовах контракту.

Наказом ХНУВС № 290 о/с від 19.07.2012 за результатами проведення конкурсу позивач була призначена на посаду старшого викладача кафедри загальної та практичної психології за договором строком з 05.07.2012 по 04.07.2013. Підставою для видання наказу був Договір із ОСОБА_6 від 05.07.2012 року № 233/т. Заява на участь у конкурсі на заміщення вакантної посади старшого викладача на умовах контракту від 14.06.2012 року.

Наказом ХНУВС № 166 о/с від 15.07.2013 за результатами проведення конкурсу позивач була призначена на посаду старшого викладача кафедри загальної та практичної психології за договором строком з 15.07.2013 року по 15.07.2014 року. Підставою для видання наказу був Договір із ОСОБА_6 від 15.07.2013 року № 257/т. Заява на участь у конкурсі на заміщення вакантної посади старшого викладача на умовах контракту від 20.06.2013 року.

Наказом ХНУВС № 166 о/с від 31.07.2014 року за результатами проведення конкурсу позивач була перепризначена на 0,75 ставки посади старшого викладача кафедри соціології та психології за договором строком з 15.07.2014 року по 14.07.2015 року.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того що правовідносини між сторонами були врегульовані контрактом № 142/Т від 15.07.2014, умови якого виконувались сторонами протягом строку його дії.

Колегія суддів вважає, що таких висновків суд першої інстанції дійшов з порушенням норм матеріального права.

Згідно зі статтею 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працiвником та власником пiдприємства, установи, органiзацiї або уповноваженим ним органом чи фiзичною особою. Працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цiєю угодою, та дотримуватись внутрiшнього трудового розпорядку, а власник пiдприємства, установи, органiзацiї або уповноважений ним орган чи фiзична особа зобов'язується виплачувати працiвниковi заробiтну плату й забезпечувати умови працi, передбаченi законодавством про працю, колективним договором i угодою сторiн.

Частиною 3 ст. 21 КЗпП України визначено, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений термін з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання, або інтересів працівника, та в інших випадках, передбачених законодавством.

При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв'язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

Строк, на який працівник наймається на роботу, обов'язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. У трудовій книжці робиться запис без посилання на строковий характер трудових відносин.

Укладення трудового договору на визначений строк при відсутності умов, зазначених у частині другій статті 23 КЗпП України, є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку. Тобто такі договори вважатимуться укладеними на невизначений строк від часу їх укладення.

Таким чином, порядок оформлення трудових відносин за строковим трудовим договором такий же, як і за безстроковим. Але при цьому факт укладання трудового договору на певний строк чи на час виконання певної роботи повинен бути відображений як у заяві працівника про прийняття на роботу, так і в наказі чи розпорядженні роботодавця, яким оформляється цей трудовий договір.

У частині третій статті 54 Закону України «Про освіту» педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору.

Згідно з положеннями частин 9, 11 статті 55 Закону України «Про вищу освіту» посади науково-педагогічних працівників можуть займати особи, які мають науковий ступінь або вчене звання, а також особи, які мають ступінь магістра. Під час заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників - завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) передує конкурсний відбір, порядок проведення якого затверджується вченою радою вищого навчального закладу.

Можливість укладення строкового трудового договору з науково-педагогічними працівниками встановлена і п. 10 Положення про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації, затвердженого наказом Міністерства освіти України від 24.12.2002 за № 744, яке було чинним на час виникнення правовідносин.

Так, пунктом 10 Положення про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації (далі - Положення), затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 24 грудня 2002 року № 744, передбачено, що при прийнятті на роботу науково-педагогічних працівників може укладатися безстроковий, строковий трудовий договір, у тому числі контракт. Термін строкового трудового договору встановлюється за погодженням сторін. Вносити пропозиції щодо терміну трудового договору має право кожна із сторін.

Таким чином, норми трудового законодавства та спеціальні норми, що регулюють трудові правовідносини у вищих навчальних закладах, передбачають, зокрема, обіймання посад науково-педагогічних працівників - завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) виключно шляхом проходження працівником конкурсного відбору.

Наказом ХНУВС № 225 від 08.05.2011 затверджено Порядок проведення конкурсу на заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників ХНУВС, відповідно до умов якого, про проведення конкурсу дається оголошення в засобах масової інформації. Всі особи, які виявили бажання прийняти участь у конкурсі подають відповідну заяву та інші документи передбачені порядком. За результатами розгляду поданих документів проводиться голосування за претендентів, яке затверджується відповідними протоколами. Попередній розгляд кандидатур проводиться кафедрою на якій бажає працювати претендент, потім інститутом чи факультетом за яким закріплена кафедра, і кінцеве рішення приймає Вчена рада університету. Рішення Вченої ради є підставою для укладення контракту з обраною особою і видання наказу ректора про прийняття її на роботу. Термін контракту встановлюється за погодженням сторін від одного до п*яти років із урахуванням рекомендації кафедри.

Згідно висновків судової почеркознавчої експертизи № 382/4261 від 30.03.2017, виконані рукописним способом записи та підпис у тексті контратаку № 143/Т від 15.07.2014, виконані не ОСОБА_6, а іншою особою.

Той факт, що протягом кількох років за результатами проведення конкурсу з позивачем укладався контракт, на думку колегії суддів не свідчить про те, що ОСОБА_5 мала волевиявлення на укладення контракту того змісту, який викладено у контракті № 142/Т від 15.07.2014.

Оскільки судом встановлено, що ОСОБА_5 контракт № 143/Т від 15.07.2014 не підписувала, тому наявні підстави для визнання його недійсним. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні таких вимог підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Між тим, наказом ХНУВС № 166 о/с від 31.07.2014, ОСОБА_5 була перепризначена на 0,75 ставки посади старшого викладача кафедри соціології та психології за договором строком з 15.07.2014 року по 14.07.2015 року.

Зазначений наказ ХНУВС № 166 о/с від 31.07.2014 в частині перепризначення ОСОБА_3 на посаду старшого викладача позивач просить визнати таким, що не має юридичного значення. Посилається на те, що процедура перепризначення не передбачена КЗпП України. Вказує, що її не ознайомили із змістом цього наказу, що вона не просила про таке перепризначення, не складала про це відповідної заяви. Звертає увагу, що без її згоди та попередження істотно змінені її умови праці. Наголошує, що запис про перепризначення в трудову книжку внесено 15.07.2014, в той час, як сам наказ датовано 31.07.2014. Звертає увагу, що ОСОБА_7 не було належним чином повідомлено про проведення конкурсу, про засідання кафедри, засідання Вченої ради, отже участі у конкурсі вона не приймала, знаходилась у відпустці, протоколи щодо цього сфальсифіковано.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Матеріали справи містять заяву ОСОБА_3 від 25.06.2014 року, за змістом якої вона просить допустити її до участі у конкурсі на заміщення вакантної посади старшого викладача кафедри соціології та психології (о,75 ст) факультету права та масових комунікацій. (а.с. 53)

Приналежність їй підпису на вказаній заяві ОСОБА_5 не заперечує, водночас наполягає, що підписала незаповнений бланк заяви без зазначення дати. Між тим, такі доводи позивача не підтверджені належними та допустимими доказами.

Згідно витягу із протоколу № 6 засідання Вченої ради ХНУВС від 15.07.2014 (а.с. 56), на зазначеному засіданні Вченої ради затвердили рішення вченої ради факультету права та масових комунікацій від 14.07.2014 (протокол № 12) щодо конкурсного заміщення посади старшого викладача кафедри соціології та психології ОСОБА_6 строком на один рік (0,75 ставки).

Як вбачається із змісту наказу ХНУВС № 166 о/с від 31.07.2014, ОСОБА_5 була перепризначена на 0,75 ставки посади старшого викладача кафедри соціології та психології за договором строком з 15.07.2014 року по 14.07.2015 року за підсумками конкурсу, оголошеного наказом ХНУВС від 13 червня 2014 року № 277, на підставі рішення Вченої ради ХНУВС від 15.07.2014.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів.

За змістом ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

З огляду на наведене, у відповідності із принципом диспозитивності, визначеним ст. 11 ЦПК України, підстави та предмет позову визначає виключно позивач.

Позивач, посилається на те, що участі у конкурсі не приймала, вказує на допущені, як на її думку, порушення при оголошенні та проведенні конкурсу, між тим, позовних вимог про визнання недійсними результатів конкурсу, про визнання незаконним рішення Вченої ради від 15.07.2014, яким затверджені такі результати позивач не заявляла.

Отже, оскільки результати конкурсу та рішення Вченої ради від 15.07.2014 недійсними не визнані, відсутні підстави для визнання таким, що не має юридичного значення наказ ХНУВС № 166 о/с від 31.07.2014.

За таких обставин, колегія суддів вважає встановленим, що між позивачем та відповідачем існували трудові відносини на визначений строк, встановлений за погодженням сторін, на підставі трудового договору, що був оформлений наказом ХНУВС № 166 о/с від 31.07.2014 за підсумками конкурсу, оголошеного наказом ХНУВС від 13 червня 2014 року № 277, на підставі рішення Вченої ради ХНУВС від 15.07.2014, строком з 15.07.2014 по 14.07.2015.

Враховуючи наведене, відсутні підстави для скасування наказу про звільнення ОСОБА_3, для поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводи позивача про те, що процедура перепризначення не передбачена КЗпП України, що запис про перепризначення в трудову книжку внесено 15.07.2014, в той час, як сам наказ датовано 31.07.2014, наведених висновків колегії суддів не спростовують, оскільки назва наказу та помилка у даті внесення запису не нівелюють змісту наказу № 166 о/с від 31.07.2014.

Оскільки, за змістом заяви ОСОБА_3 від 05.06.2014 року вона бажала брати участь у конкурсі на заміщення вакантної посади саме на 0,75 ставки, такі умови праці були відображені і в рішенні Вченої ради ХНУВС від 15.07.2014, і у наказі ХНУВС № 166 о/с від 31.07.2014, тому відсутні підстави вважати, що позивачу була недоплачена заробітна плата в розмірі 0,25 ставки щомісячно.

Крім іншого, позивач просила стягнути на її користь матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі посадового окладу за 2015 рік в сумі 2527,79 грн. Ці позовні вимоги суд першої інстанції безпідставно вважав похідними від вимог про поновлення на роботі.

Між тим, на думку колегії суддів зазначені позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Згідно відповіді ХНУВС від 02.09.2015 року № 4/606 на адресу ОСОБА_3, матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі посадового окладу нараховувалась та виплачувалась щорічно, починаючи з 2005 року. Виплату матеріальної допомоги на оздоровлення у 2015 році працівникам університету, що утримуються за рахунок коштів спеціального фонду, було призупинено з 01.07.2015 по 01.10.2015 згідно з наказом ХНУВС від 22.06.2015 № 249 у зв*язку із дефіцитом коштів спеціального фонду та скрутним фінансовим станом.

Водночас, за змістом ч. 1 ст. 57 Закону України «Про освіту» держава забезпечує педагогічним та науково-педагогічним працівникам виплату допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки.

Отже, матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі посадового окладу є виплатою, яку гарантує Держава, тому ця виплата мала бути нарахована та виплачена позивачу при звільненні.

Згідно Єдиної тарифної сітки на 2015 рік, посадовий оклад за 17-м тарифним розрядом становить 2556 грн. З урахуванням того, що позивач працювала на 0,75 ставки, колегія суддів вважає, що ОСОБА_5 мала право на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення за 2015 рік у розмірі 1917 грн. (2556 : 100 х 75), тому зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Колегія суддів вважає доведеним, що порушенням прав ОСОБА_3 у сфері трудових відносин їй завдано моральної шкоди.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди завданої працівнику.

Пленум Верховного Суду України в Постанові № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) зазначив, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Судова колегія вважає, що неотримання при звільненні належної їй майнової допомоги, необхідність звертатися до суду за поновленням трудових прав, факт порушення яких знайшов підтвердження в ході розгляду справи, порушило життєві зв*язки позивача, змусило її докладати додаткових зусиль для організації свого життя, призвело до моральних страждань, нервових переживань, що спричинило моральні страждання. Необхідною і достатньою, доведеною і такою, що підлягає стягненню з відповідача, враховуючи принцип розумності та справедливості, судова колегія вважає моральну шкоду у розмірі 500 грн. Доказів того, що позивачу спричинено моральну шкоду в більшому розмірі матеріали справи не містять.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, у тому числі і витрати на правову допомогу.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позову в частині визнання недійсним контракту № 142/Т від 15.07.2014 з огляду на висновки почеркознавчої експертизи, яка була проведена, в тому числі на підставі доказів, що були витребувані за клопотанням позивача, тому витрати на проведення зазначеної експертизи 8076,40 грн. та сплачений судовий збір 281,62 грн. за подання заяви про забезпечення доказів підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у повному обсязі.

Пунктами 46, 47 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17.10.2014 року визначено, що після закінчення розгляду справи такі витрати розподіляються судом на загальних підставах згідно зі статтею 88 ЦПК. Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Відповідно до ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

На підтвердження факту надання правової допомоги ОСОБА_8 ОСОБА_9 надано договір про надання правової допомоги від 23.09.2015, диплом спеціаліста про здобуття ОСОБА_8 кваліфікації юриста, калькуляцію розрахунок та квитанцію про сплату 7716,80 грн.

Витрати позивача на правову допомогу підтверджені документально та пов'язані з наданням позивачу правової допомоги (складання позовної заяви, уточнених позовних заяв, участю у судових засіданнях) та вказані витрати не перевищують граничний розмір компенсації витрат, що пов'язані з розглядом вказаної цивільної справи, передбачений ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Понесені позивачем судові витрати на правову допомогу підлягають стягненню з відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог відповідно до ст. 88 ЦПК України, в сумі 1966,02 грн.

Крім того, пропорційно до задоволених позовних вимог відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь Держави підлягає стягненню судовий збір 868 грн. 87 коп.

Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст. 307 ЦПК України суд апеляційної інстанції вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_10 про визнання спільною сумісною власністю сторін автомобіля та в частині стягнення компенсації вартості 1/2 частини автомобіля, в цій частині ухвалити нове рішення. Підставою для цього, згідно п.3, п.4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального, процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч. 1 ст. 307, 309, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2, які діють в інтересах ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2017 року скасувати.

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати недійсним контракт № 142/Т від 15.07.2014 між ОСОБА_4 національним університетом внутрішніх справ та ОСОБА_6.

Стягнути з ОСОБА_4 національного університету внутрішніх справ на користь ОСОБА_3 матеріальну допомогу на оздоровлення за 2015 рік в розмірі 1917 грн., на відшкодування моральної шкоди 500 грн., витрати понесені на оплату судової почеркознавчої експертизи 8076,40 грн., витрати по сплаті судового збору 275,61 грн., витрати на правову допомогу 1966,02 грн.

В іншій частині у задоволенні позову ОСОБА_3 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 національного університету внутрішніх справ на користь держави судовий збір у розмірі 868 грн. 87 коп.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Н.П.Пилипчук

Судді: А.І. Колтунова

ОСОБА_11