Справа № 361/6776/14-ц Головуючий у І інстанції Петришин Н. М.
Провадження № 22-ц/780/4955/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 20 14.11.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

14 листопада 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - Іванової І.В.,

суддів - Сліпченка О.І., Гуля В.В.

при секретарі - Тимошевській С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання права спільної сумісної власності подружжя, визнання недійсним договорів дарування та визнання права власності на частину будинку,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що перебуваючи з 1 грудня 1990 року по 30 листопада 2010 року в шлюбі з відповідачем, ними було побудовано житловий будинок № 6 по вул. Різдвяній у котеджному містечку «Нова Богданівка» с. Богданівка Броварського району Київської області, право власності на який оформлено 18 грудня 2009 року на ім'я відповідача ОСОБА_3 Після розірвання шлюбу відповідач без її дозволу договорами дарування ? частини вищезазначеного житлового будинку від 18 серпня 2011 року та 5 червня 2012 року переоформив право власності на весь житловий будинок на імя своєї матері відповідачки ОСОБА_4, надавши при цьому приватному нотаріусу Броварського районного нотаріального округу ОСОБА_5 заяву про те, що спірний житловий будинок є його особистою власністю. Тому позивачка просила визнати право спільної сумісної власності подружжя за нею та ОСОБА_3 на спірний житловий будинок, визнати незаконним договір дарування від 18 серпня 2011 року вчинений ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 1/2 частини спірного житлового будинку та скасувати його державну реєстрацію, визнати незаконним договір дарування від 5 червня 2012 року, вчинений ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 1/2 частини частини житлового будинку та скасувати його державну реєстрацію, визнати за нею право власності на 1/2 частину цього будинку.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 грудня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано право спільної сумісної власності подружжя за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на спірний будинок. Визнано недійсними договори дарування, вчинені ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 на спірний будинок та скасовано їх державну реєстрацію.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину спірного будинку № 6 по вул. Різдвяній у котеджному містечку «Нова Богданівка» с. Богданівка Броварського району Київської області.

В частині позовних вимог про визнання за ОСОБА_3 права власності на ? частину будинку відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 9 березня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалено в цій частині нове рішення, яким визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частину будинку № 6 по вул. Різдвяній у котеджному містечку «Нова Богданівка» с. Богданівка Броварського району Київської області.

В решті рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України від 13 липня 2016 року за касаційною скаргою відповідача ОСОБА_3 рішення суду першої інстанції та апеляційної інстанції скасовані з направленням справи на новий розгляд.

У судовому засіданні в суді першої інстанції представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, просила суд задовольнити позов у повному обсязі. Додатково представник позивача пояснила, що строк звернення до суду її довірителькою не пропущено, оскільки вперше права ОСОБА_2 були порушені у серпні 2011 року, а вдруге в червні 2012 року, а з даним позовом вона звернулася до суду 22 серпня 2014 року.

Представник відповідача ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав, пояснив суду, що спірний житловий будинок неодноразово був обєктом судового розгляду, проте, позивачем та її представником позовні заяви залишалися без розгляду, тому в результаті позивач пропустила строк звернення до суду, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Крім того, відповідач зазначав, що позов не підлягає задоволенню і з тих підстав, що інвестувала будівництво спірного житлового будинку його матір відповідач ОСОБА_4, яка відповідно до договору від 11 жовтня 2005 року продала квартиру в м. Києві за 250000 грн., а частину грошових коштів в сумі 30000 доларів США, які склали різницю між відчуженою квартирною та сумою інвестування, матір позичила у ОСОБА_6, вони не мали грошових коштів на фінансування вищевказаного житлового будинку, оскільки всі свої кошти вклали в будівництво квартири в м. Алушта, відповідно до договору від 29 серпня 2005 року, на виконання якого ними було витрачено в період з 30 серпня 2005 року по 02 вересня 2005 року кошти в розмірі 119967,80 грн. Вважає, що позивачка належних доказів суду не надала, тому посилаючись на викладене, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_4 просила провести розгляд справи у її відсутність у звязку із тяжким станом здоровя та пояснила, що позовні вимоги не визнає, оскільки з самого початку, фінансування будівництва спірного житлового будинку здійснювалося за її кошти. Оформлення документів на житловий будинок на імя її сина відповідача ОСОБА_3 було проведено виключно тому, що через вік та стан здоровя їй було важко особисто приймати участь у всіх необхідних юридичних процедурах. Вона своєму сину довіряла та не передбачила момент, що відбудеться його розлучення із ОСОБА_2 З самого початку вона проживає у зазначеному житловому будинку, повністю несе всі витрати по його утриманню та експлуатації.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 серпня 2017 року у задоволенні вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням позивач подала апеляційну скаргу посилаючись на те, що судом при прийнятті рішення порушено норми процесуального та матеріального права, оскільки доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, зокрема вважала надуманими та не підтвердженими доказами доводи ОСОБА_4 про вкладення нею коштів у будівництво.

Крім того, просила звернути увагу, що згідно квитанцій, кошти вносились саме відповідачем ОСОБА_3 окремими платежами на протязі дії договору про участь у Фонді фінансування будівництва, тобто в декілька етапів, а не одноразово коштами від продажу квартири та запозиченими коштами, як зазначають відповідачі. У разі фінансування будівництва коштами відповідачки, вона мала можливість надати своєму сину довіреність на укладення договору інвестування та оформлення права власності на себе, а не переоформлення будинку обманним шляхом на свою матір, щоб уникнути розподілу майна.

Також зазначила у скарзі про те, що посилання в рішенні суду на подальші дії відповідачів щодо укладення договорів експлуатаційних послуг не є доказом того, що будинок збудовано за кошти ОСОБА_4, тому просила скасувати рішення суду та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, пояснення учасників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими Доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ОСОБА_7 зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в задоволені позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Судова колегія вважає, що у даному випадку вказані вимоги закону судом першої інстанції в повному обсязі не виконані.

Так, судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 грудня 1990 року по 30 листопада 2010 року (т. 1 а.с.201-206).

11 жовтня 2005 року між відповідачем ОСОБА_3 та АКБ «Аркада» укладено договір №99-Б про участь у Фонді фінансування будівництва, згідно якого відповідач приймає участь у фінансуванні будівництва житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за програмою ТОВ «Корпорація розвитку Київської області» (т. 1 а.с.56-60).

ОСОБА_7 акту приймання-передачі житлового будинку з прибудованим гаражем від 21 грудня 2009 року, замовник ТОВ «Корпорація розвитку Київської області» збудував та передав, а довіритель ОСОБА_3 сплатив 100% вартості та прийняв двоповерховий (одноквартирний) трикімнатний житловий будинок з прибудованим гаражем, що знаходиться за адресою: Київська область, Броварський район, с. Богданівка, вул. Різдвяна, 6 (т. 1 а.с.62).

ОСОБА_7 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, право приватної власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: Київська область, Броварський район, с. Богданівка, вул. Різдвяна, 6, зареєстровано на імя відповідача ОСОБА_3 15 січня 2010 року (т. 1 а.с.21).

Таким чином, встановлено що відповідач ОСОБА_3 набув право власності на спірний житловий будинок під час перебування в шлюбі із позивачкою ОСОБА_2

ОСОБА_7 договору дарування 1/2 частини спірного житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрованих в реєстрі за №957 від 18 серпня 2011 року та договору дарування 1/2 частини спірного житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрованих в реєстрі за №1844 від 05 червня 2012 року, відповідач ОСОБА_3 подарував спочатку 1/2 частину потім ще 1/2 частину спірного будинку своїй матері відповідачу ОСОБА_4 ( т. 1 а.с.119,121).

Звертаючись до нотаріуса, відповідачем ОСОБА_3 подано заяви, якими він стверджував, що ці частини житлового будинку є його особистою власністю. (т. 1 а.с.120,122).

Відповідно до ОСОБА_7 з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 02 березня 2013 року за відповідачем ОСОБА_4 зареєстровано право приватної власності на весь спірний житловий будинок (т. 1 а.с.64).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог, встановивши, що спірний будинок придбаний не за кошти подружжя ОСОБА_4.

Проте, колегія суддів вважає, що до такого висновку суд дійшов з порушенням норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

ОСОБА_7 зі ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

ОСОБА_7 з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Частиною 2 ст. 65 цього Кодексу передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого із подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язок для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використовується в інтересах сім'ї.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою і шостою ст. 203 ЦК України, зокрема правочин не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (п.3 ч.1 ст.57 СК).

Звертаючись з позовом до суду, позивачка посилалася на те, що спірний будинок набутий ними на підставі договору про участь у Фонді фінансування будівництва в період зареєстрованого шлюбу, а відтак, є їх спільною сумісною власністю.

Заперечуючи проти позову, відповідачі стверджували, що спірний будинок придбаний за рахунок коштів матері відповідача та запозичених матірю коштів, а тому будинок не є спільною з позивачкою власністю.

Виходячи з наведених вище норм права, яким урегульовані правовідносин сторін, вбачається, що законодавець встановлює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі.

Обов'язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього.

Проте, колегія суддів вважає, що відповідачі не довели факт того, що спірна квартира, придбана у шлюбі, є особистою власністю ОСОБА_3 чи власністю ОСОБА_4

Як зазначено було вище, відповідно до ст. 60 СК України все майно набуте подружжям за час шлюбу є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Обовязок довести, що майно набуте у шлюбі є особистою приватною власністю відповідача покладається саме на нього, у тому числі шляхом подання позову про визнання майна придбаного в період шлюбних відносин з позивачкою його особистою приватною власністю.

Як вбачається із матеріалів справи вимог щодо визнання спірного будинку особистою приватною власністю відповідача вона не містить, відповідачка ОСОБА_4 також не заявляла будь яких позовних вимог щодо спірного будинку.

Посилання на ці обставини у запереченні на позов, судова колегія відхиляє, як недоведені належними та допустимими доказами.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 11.10.2005 року між відповідачем ОСОБА_3 та АКБ «Аркада» укладено договір про участь у Фонді фінансування будівництва. За цим договором відповідачем ОСОБА_3 вносились грошові кошти окремими платежами на протязі дії договору про участь у Фонді фінансування будівництва до 2009 року. Відповідно до розписки №147 про вилучення свідоцтва до договору про участь у ФФБ від 15 вересня 2009 року, наданої відповідачу ОСОБА_3, інвестування конкретного обєкту інвестування в сумі 419 875,31 грн. здійснено в повному обсязі (а.с.61).

Таким чином, матеріалами справи спростовані доводи відповідачів, що кошти внесені матірю відповідача, оскільки повне інвестування не було здійснено у 2005 році, коли матір відповідача продала свою квартиру, а здійснювалось частинами до 2009 року.

Крім того, судова колегія вважає необґрунтованим висновок суду про те, що у подружжя не було власних коштів, оскільки позивачка та відповідач працювали і отримували доходи. При цьому відповідачка ОСОБА_4 навіть і не посилалась на те, що кошти на інвестування спірного будинку, надані нею не для потреб сімї її сина, оскільки в своїх поясненнях зазначала, що не передбачала момент, що відбудеться розлучення сина із ОСОБА_2 Доводи відповідачки про те, що спірний будинок вона інвестувала для себе також спростовуються матеріалами справи, оскільки інвестиційний договір був укладений ОСОБА_3, право власності на будинок також оформлене на відповідача. При цьому посилання відповідачки, що через вік та стан здоровя їй було важко особисто приймати участь у всіх необхідних юридичних процедурах, безпідставні, оскільки в такому разі мала можливість оформити нотаріальну довіреність на вчинення дій від свого імені на свого сина, відповідача у справі та оформити договір та право власності на будинок на себе.

Проте незважаючи на це, відповідач після отримання свідоцтва про право власності на спірний будинок, спочатку подарував матері 1/2 частину, майже через рік ще 1/2 частину спірного будинку, зазначені обставини на думку судової колегії підтверджують доводи позивачки, що відповідач намагався уникнути розподілу спільної сумісної власності подружжя.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не надав належної оцінки обставинам справи про те, що спірний будинок був спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3, та не врахував, що згідно з вимогами закону вчинені одним із подружжя договори, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договори стосовно цінного майна, мають бути укладені за згодою другого із подружжя.

Таким чином, оскільки спірний будинок є цінним майном та угода на його відчуження потребує письмової згоди іншого із подружжя, а таку згоду позивачка не надавала, колегія суддів погоджується з доводами апелянта про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, що має суттєве значення для правильного вирішення спору і в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для визнання спірного будинку спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 і підлягає розподілу у рівних частинах, а тому 1/2 частина будинку є власністю позивачки.

За таких обставин, відповідач не вправі був розпоряджатися спірним будинком без згоди позивачки, тому договір дарування від 05.06.2012 року, вчинений ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 підлягає визнанню недійсним та його реєстрація підлягає скасуванню. При цьому позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування від 18 серпня 2011 року, на думку судової колегії не підлягають задоволенню, оскільки в даному випадку не порушують права позивачки.

При цьому судова колегія погоджується з висновком суду про те, що позивачка не порушила строки позовної давності для звернення до суду, в цій частині рішення суду сторонами і не оскаржується.

ОСОБА_7 ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на це, оскільки позовні вимоги частково задоволено, відповідач ОСОБА_3 звільнений від оплати судових витрат, тому судові витрати слід стягнути з ОСОБА_4 на користь позивачки у розмірі 3146,20 грн., а іншу частину судових витрат у розмірі 3146,20 грн. компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 309,314,316 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 серпня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на будинок № 6 по вулиці Різдвяна у котеджному містечку «Нова Богданівка» село Богданівка Броварського району Київської області

Визнати недійсним договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу ОСОБА_5 від 05 червня 2012 року, вчинений ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 1/2 частини будинку № 6 по вулиці Різдвяна у котеджному містечку «Нова Богданівка» село Богданівка Броварського району Київської області, що зареєстровано в реєстрі за № 1844 від 05 червня 2012 року та скасувати його державну реєстрацію.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будинку № 6 по вулиці Різдвяна у котеджному містечку «Нова Богданівка» село Богданівка Броварського району Київської області.

В решті позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати у справі у розмірі 3146,20 грн. та компенсувати ОСОБА_2 іншу частину судових витрат у розмірі 3146,20 грн. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді :