АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Кулянда М.І., Перепелюк І.Б.

секретар Тодоряк Г.Д.

з участю позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні майном за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_1, на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09 червня 2017 року,

встановила:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні майном.

Зазначала, що вона є власником квартири АДРЕСА_1. На земельній ділянці за вищевказаною адресою, також знаходиться будинок №25А, три сараї та гараж.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5, які є мешканцями будинку №25А, самовільно встановили огорожу, що відділяє значну частину двору, спричинивши їй перешкоди в користуванні частиною двору та сараями.

Посилаючись на вказані обставини, просила зобов'язати відповідачів усунути перешкоди в користуванні допоміжними приміщеннями, а саме, сараями під літерами В,Г,Е та огородженою частиною двору за адресою АДРЕСА_1 шляхом знесення самовільно встановленої огорожі та звільнення від речей відповідачів сараїв.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 09 червня 2017 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_1, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведення обставин справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з безпідставності та недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

У справі встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є власником квартири №7, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (а.с.6).

Відповідачі є власниками будинку АДРЕСА_1, який межує з будинком № 25, й біля якого розміщено сараї під літерами В, Г, Д, Е (а.с.53, 59).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Позивачка як власник квартири АДРЕСА_2 вважає, що влаштуванням огорожі на спільному подвір'ї вказаного будинку та будинку № 25-А їй чиняться перешкоди.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції правильно виходив з того, що влаштуванням огорожі права позивачки як власниці квартири не порушуються, у 2008 році позивачкою було схвалено існування вказаної огорожі, що стверджується змістом копії опитувального листа (а.с.27).

Такий висновок суду першої інстанції є правильним.

Відповідно доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

За правовим статусом власника квартири позивачка не є співвласником спірної земельної ділянки, а наявність спірної огорожі не є перешкодою у користуванні позивачкою її власністю - квартирою.

Зі схематичного плану будівель та земельної ділянки (а.с. 10, 63) вбачається, що позивачка має вільний прохід до своєї квартири, наявна спірна огорожа частково розмежовує подвір'я між будинками № 25 та № 25А, однак в силу наявності проходу через неї, не є перешкодою у доступні і до тієї частини земельної ділянки, що прилягає до будинку № 25А.

Наявність невиконаного рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15 квітня 2008 року в справі за позовом виконавчого комітету Чернівецької міської ради, Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про знесення огорожі не свідчить про те, що влаштована огорожа обмежує право власності позивачки на квартиру чи на допоміжні приміщення.

Рішення у згаданій справі не місить встановлених обставин, які б звільняли позивачку від обов'язку доведення порушення її прав за її позовом ( ч. 3 ст. 61 ЦПК України).

Правильним по суті є і рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог про звільнення допоміжних приміщень від речей відповідачів.

Частина 2 ст. 382 ЦК України визначає правовий режим допоміжних приміщень і приміщень загального користування у багатоквартирному будинку. Так, власникам квартири у дво-або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» № 2482 від 19 червня 1992 року приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв, тощо) державного житлового фонду на користь громадян України. Згідно з частинами 2 та 3 ст. 10 цього ж Закону, власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання елементів зовнішнього благоустрою, допоміжні приміщення окремо приватизації не підлягають.

Рішенням Конституційного Суду України від 2 березня 2004 року № 4-рп/2004 визначено, що відповідно до Конституції України всі суб'єкти права власності рівні перед законом. У багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані повністю, власник (власники) неприватизованих квартир (їх правонаступники) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Вони є рівними у праві володіти, користуватися і розпоряджатися допоміжними приміщеннями. Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

За змістом ст. 1 Закону України, «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Згідно з ч. 2 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку. Допоміжні приміщення передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Усупереч указаній нормі права позивачка заявили вимоги про зобов'язання відповідачів звільнити допоміжні приміщення, право користування якими вони мають в силу закону.

Такі вимоги не усувають перешкод у користуванні позивачкою спірними допоміжними приміщеннями, а спрямовані на унеможливлення користування ними відповідачами.

Тому рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про звільнення відповідачами спірних допоміжних приміщень від їх речей є правильним.

У зв'язку з цим доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, порушення прав позивачів на відособлене користування частиною допоміжних приміщень є безпідставними, оскільки позивачка не позбавлена можливості звернутися з вимогами про визначення порядку користування допоміжними приміщеннями чи про надання їй можливості користуватися ними нарівні з відповідачами.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції помилково послався на пропущення позивачем позовної давності (ст.ст. 257, 261 ЦК України), не звернувши уваги, що пред'явлений позов є негаторним, що унеможливлює застосування позовної давності.

Проте це не вплинуло на правильність по суті вирішення спору.

Отже, рішення суду першої інстанції ухвалено на підставі повно з'ясованих обставин справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.

На підставі наведеного та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_1, відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В.В. Яремко

Судді: М.І. Кулянда

І.Б. Перепелюк