Апеляційний суд Житомирської області
Справа №293/960/16-ц Головуючий у 1-й інст. Васильчук С. Ф.
Категорія 44 Доповідач Галацевич О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Галацевич О.М.

суддів Борисюка Р.М., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - служба у справах дітей Черняхівської районної державної адміністрації Житомирської області, про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_18, про визнання заповіту та свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом недійсними,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2,

на рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 03 травня 2017 року,

встановила:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив усунути перешкоди в користуванні будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачів з даного будинку без надання іншого житла із зняттям їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що він є власником вищевказаного будинку згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.03.2016 після смерті матері - ОСОБА_10. У будинку зареєстровані відповідачі, які відмовляються виселитися із нього у добровільному порядку, хоча мають власний житловий будинок, чим порушують його права власника.

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом (а.с. 65-66), у якому просила визнати заповіт ОСОБА_10 від 15.05.2013 та свідоцтво про право на спадщину за заповітом №444 від 17.03.2016, видане ОСОБА_1, недійсними.

В обґрунтування зустрічного позову зазначила, що вона є дружиною сина померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 - ОСОБА_11 Вказала, що вона із чоловіком та їх двома спільними дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_6 були зареєстровані та проживали у спірному будинку. Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 чоловіка, вона та діти залишились проживати з ОСОБА_10, вели спільне господарство із спадкодавцем, надавали їй допомогу та догляд. У 2010 році ОСОБА_10 склала на неї заповіт на частину спірного майна. Вважає, що послідуючий заповіт, складений на ОСОБА_1 не відповідає волі ОСОБА_10, оскільки складений під час її хвороби, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та посвідчений нотаріусом поза межами його нотаріального округу.

Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 03 травня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Усунено перешкоди в користуванні будинком АДРЕСА_1 ОСОБА_1 шляхом виселення - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 з вказаного будинку без надання іншого житлового приміщення. У решті позову відмовлено за безпідставністю.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_18 про визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсними - відмовлено за безпідставністю вимог. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить зазначене судове рішення скасувати і ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

На її думку, суд першої інстанції не взяв до уваги те, що ОСОБА_1 постійно проживав у м. Житомирі та коштів для лікування спадкодавця, проведення ремонту спірного будинку не надавав. Також вказала, що суд протиправно позбавив малолітніх дітей права користування вказаним житловим приміщенням. Тому, вважає, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив первісний позов і відмовив їй у задоволенні зустрічного.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1, який належить останньому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.03.2016 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_10 (а. с. 4,5). Заповіт був посвідчений 15.05.2013 приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_18 та зареєстрований у реєстрі № 551 (а. с. 112 зв.).

Також, судом було встановлено, що на день смерті спадкодавця та на даний час у спірному будинку зареєстровані: ОСОБА_2 - невістка, 1966 р. н., ОСОБА_3 - онук, 1991 р. н., ОСОБА_6 - онука 1992 р. н., ОСОБА_5 - правнук 2014 р. н., ОСОБА_7 - правнучка 2014 р. н., ОСОБА_8 - правнучка 2015 р. н. (а. с. 116).

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом ст. ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст. ст. 150, 156 у поєднанні зі ст. 64 ЖК України слід дійти до висновку про те, що положення ст. ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст. ст. 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-709цс16 від 16 листопада 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Встановивши на підставі повно та всебічно досліджених обставин, які перевірені доказами, те, що позивач за первісним позовом, будучи власником житлового будинку, не може використовувати помешкання для власного проживання, оскільки в ньому проживають відповідачі за первісним позовом, між сторонами по справі будь-яких угод щодо користування спірним приміщенням не укладалося і відповідачі проживають у будинку, належному позивачу без будь-яких правових підстав, чим порушують права останнього, як власника даного будинку, суд обґрунтовано застосував до спірних правовідносин ст. 391 ЦК України та усунув перешкоди у здійсненні позивачем права користування та розпорядження спірним будинком шляхом виселення відповідачів.

При цьому, суд обґрунтовано задовольнив первісний позов частково, відмовивши у задоволенні позовної вимоги про зняття відповідачів з реєстраційного обліку, та правильно послався на положення ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», відповідно до якої рішення суду про виселення є самостійною підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи.

Крім цього, згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Вирішуючи спір за зустрічним позовом, суд дав належну оцінку показанням свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, які підтвердили, що на час складання заповіту ОСОБА_10 була дієздатною та розуміла значення своїх дій.

Також, в судовому засіданні суд, у відповідності до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, зокрема, роз'яснив позивачу за зустрічним позовом право на проведення посмертної експертизи на предмет психічного стану заповідача ОСОБА_10, попередив про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій. Проте, як підтверджено технічним записом судового засідання, ОСОБА_2 відмовилась від проведення судової експертизи.

Таким чином, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання заповіту недійсним, оскільки позивачем за зустрічним позовом не надано належних доказів на підтвердження того факту, що ОСОБА_10 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час підписання нею заповіту 15 травня 2013 року.

Обставини допущення нотаріусом порушення вимог закону щодо порядку складення та посвідчення заповіту також не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Суд встановив, що оспорений заповіт посвідчений із додержанням вимог встановлених ЦК України, Законом України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України і це підтвержується матеріалами справи.

Оскільки вимога про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним є похідною від вимоги про визнання заповіту недійсним, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у її задоволенні.

Посилання ОСОБА_2 у апеляційній скарзі на обставини проживання зі спадкодавцем та перебування у шлюбі з її сином ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, проведення ремонту та утримання спадкового майна, а також на те, що ОСОБА_1 постійно проживав у м. Житомирі та коштів для лікування спадкодавця, проведення ремонту спірного будинку не надавав, висновків суду не спростовують та правового значення для вирішення даного спору не мають.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд протиправно позбавив неповнолітніх дітей права користування спірним житловим приміщенням є помилковими, з огляду на ту обставину, що із припиненням права власності ОСОБА_10, було втрачено право користування жилим приміщенням у відповідачів та їх неповнолітніх дітей. Зазначене узгоджується із правовою позицію, викладеною у постанові Верховного Суду України від 5 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, на яку, згідно зі ст. 360-7 ЦПК України, правильно послався суд першої інстанції, вирішуючи даний спір.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 03 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді: