У Х В А Л А

26 жовтня 2017 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Гуменюка В.І., Лященко Н.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_4, ОСОБА_5 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 22 червня 2017 року, ухвали Апеляційного суду Чернівецької області від 22 грудня 2016 року та рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 31 жовтня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання права власності на земельну ділянку,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 31 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 22 грудня 2016 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилено, рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 31 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 22 грудня 2016 року залишено без змін.

У вересні 2017 року до Верховного Суду України надійшла заява ОСОБА_4, ОСОБА_5 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року, ухвали Апеляційного суду Чернівецької області від 22 грудня 2016 року та рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 31 жовтня 2016 року з передбачених пунктами 1, 4 частини 1 статті 355 ЦПК України підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 120, 125 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та статті 377 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

На обгрунтування зазначених підстав подання заяви про перегляд судових рішень заявники посилаються на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2016 року та від 8 липня 2015 року й постанови Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року (справа № 6-253цс16), від 11 лютого 2015 року (справа № 6-2 цс 15) та від 12 жовтня 2016 року (справа № 6-2225 цс 15), в яких, на їх думку, зазначені норми права застосовані по-іншому.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судових рішеннях, про перегляд яких подано заяву, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися й суди апеляційної та касаційної інстанцій, установивши, що у 2007 році ОСОБА_4 та ОСОБА_5 набули право власності на нерухоме майно, відповідно до інвестиційних договорів, укладених між ними та Приватним підприємством «Ірина», і що при переході до них права власності на зазначені об'єкти нерухомості спірні земельні ділянки не належали на праві власності ПП «Ірина», а також що позивачами не оспорені правові акти, які стали підставою набуття ОСОБА_6 права власності на спірні земельні ділянки, дійшов висновку, що право власності на ці земельні ділянки з підстав, передбачених статтею 120 ЗК України та статтею 377 ЦК України, до позивачів не перейшло.

Надані для порівняння ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 липня 2015 року та від 22 червня 2016 року не можуть бути прикладами неоднакового застосування норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував рішення судів першої та апеляційної інстанцій і направив справи на новий розгляд до суду першої інстанції, з передбачених статтею 338 ЦПК України підстав порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

У наданих для порівняння постановах від 13 квітня 2016 року (справа № 6-253цс16), від 11 лютого 2015 року (справа № 6-2 цс 15) та від 12 жовтня 2016 року (справа № 6-2225 цс 15) Верховний Суд України, виходячи з положень статей 377 ЦК України, 120, 125 ЗК України та з урахуванням встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин у справах про належність спірних земельних ділянок попереднім власникам (користувачам) дійшов висновку про те, що особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Отже, порівняння зазначених постанов Верховного Суду України зі змістом судових рішень, про перегляд яких подано заяву не дає підстав для висновку про те, що судове рішення суду касаційної інстанції не відповідає викладеним у постановах висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За викладених обставин вважати заяву ОСОБА_4, ОСОБА_5 обгрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання права власності на земельну ділянку за заявою ОСОБА_4, ОСОБА_5 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 22 червня 2017 року, ухвали Апеляційного суду Чернівецької області від 22 грудня 2016 року та рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 31 жовтня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко