У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,
суддів: Євграфової Є.П.,Кадєтової О.В.,
Євтушенко О.І.,Мостової Г.І.,
розглянувши в судовому засіданні справуза позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 на рішення колегіїсуддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 26 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30 грудня 2010 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Кіпру» (далі - ПАТ «Банк Кіпру») та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № 16-1093/2010, за умовами якого банк надав позичальникові грошові кошти в сумі 140 тис. грн строком з 30 грудня 2010 року до 29 грудня 2017 року зі сплатою процентів за його користування в розмірі 22,9 % річних - за строковою заборгованістю, 25,9 % річних - у разі порушення позичальником зобов'язань за кредитним договором. 21 липня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Неос Банк», який є правонаступником усіх прав та обов'язків ПАТ «Банк Кипру», та ПАТ «Альфа-Банк» укладено договір факторингу № 1, за умовами якого останній набув право вимоги заборгованості за кредитним договором, в тому числі, за зобов'язаннями відповідача. Зобов'язання за кредитним договором відповідач не виконав, а тому у останнього перед банком утворилася заборгованість в сумі 78 839,79 грн, яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 73 316,51 грн, за процентами - 5 523,28 грн.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 16 листопада 2015 року у задоволенні позовних вимог ПАТ «Альфа-Банк» відмовлено.

Рішенням колегіїсуддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 26 квітня 2016 року, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 78 839,79 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 просить рішення апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив з доведеності позовних вимог, зокрема, неналежного виконання відповідачем умов кредитного договору.

Проте з такими висновками апеляційного суду повністю погодитись не можна з наступних підстав.

Судами встановлено, що 30 грудня 2010 року між ПАТ «Банк Кіпру» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № 16-1093/2010, за умовами якого банк надав позичальникові грошові кошти в сумі 140 тис. грн строком з 30 грудня 2010 року до 29 грудня 2017 року зі сплатою процентів за його користування в розмірі 22,9 % річних - за строковою заборгованістю, 25,9 % річних - у разі порушення позичальником зобов'язань за кредитним договором.

21 липня 2014 року відповідно до договору факторингу до ПАТ «Альфа-Банк» перейшли всі права ПАТ «Банк Кипру» щодо права вимоги до боржника за вказаним кредитним договором в сумі 78 839,79 грн.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору, останній допустив заборгованість за кредитним договором, яка станом на 21 січня 2015 року становила 78 839,79 грн та складається з заборгованості за кредитом в розмірі 73 316,51 грн та за процентами за користування кредитом - 5 523,28 грн

Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Згідно з ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Відповідно до ст. 1082 ЦК України боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним.

Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов'язку перед клієнтом.

Отже, за змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первинному кредитору і таке виконання зобов'язання є належним.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За правилами ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином. Загальні умови виконання зобов'язання зазначені у ст. 526 цього Кодексу.

Відповідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок як позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, в порушення вимог ст.ст. 303, 315 ЦПК України, не встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності та дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог з підстав, викладених у рішенні.

Частинами 2, 3 статті 303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Як вбачається з роз'яснень, викладених у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», що відповідно до статті 303 ЦПК апеляційний суд при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції не має права виходити як за межі доводів апеляційної скарги, так і за межі вимог, заявлених у суді першої інстанції, крім випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.

За змістом пункту 6 частини третьої статті 295, частини другої статті 303 та пункту 1 частини першої статті 309 ЦПК апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини третьої статті 27 ЦПК щодо зобов'язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов'язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

При цьому мають враховуватися вимоги частини третьої статті 27 ЦПК про те, що особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої права й виконувати процесуальні обов'язки.

Особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати до суду апеляційної інстанції всі наявні в них докази на підтвердження порушення їх прав.

Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов'язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання (частина друга статті 208, частина перша статті 212, частина перша статті 304 ЦПК).

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об'єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з'явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Витребовуючи у позивача додаткові письмові докази, зокрема, додаткову угоду до договору факторингу № від 21 липня 2014 року щодо передачі прав за кредитним договором № 16-1093/2010 від 30 грудня 2010 року, виписку про рух коштів за даним договором та акт прийому-передачі інформації згідно з Реєстром заборгованості боржників, передбачений як додаток № 5 у договорі факторингу №1 від 21 липня 2014 року, апеляційний суд залишив поза увагою, що судом першої інстанції явку позивача в судове засідання було визнано обов'язковою (а.с. 57-58, 60) та було зобов'язано надати кредитну справу в оригіналі для огляду в судовому засіданні, проте така вимога позивачем була залишена без задоволення.

Разом з цим, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, апеляційний суд надав перевагу розрахунку позивача, жодним чином його не перевіривши та залишив поза увагою заперечення відповідача щодо сплати ним коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитом в розмірі 17 977,24 грн (а.с. 63, 69) та 6 570,00 грн (а.с. 68). Апеляційним судом не було з'ясовано чи зараховані дані кошти в рахунок погашення заборгованості та яким чином.

Крім того, стягуючи з відповідача заборгованість за кредитним договором, апеляційний суд не звернув належної уваги на наявний в матеріалах справи виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А., за яким в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 16-1093/2010 від 30 грудня 2010 року було звернуто стягнення на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 70, 71-73), не з'ясувавши належним чином вказаної обставини, крім того не надано відповідної оцінки розрахунку, наданому відповідачем під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції (а.с. 196).

Апеляційний суд встановивши, що відповідачеві було надіслано повідомлення про зміну кредитора у зобов'язанні, не звернув належної уваги на те, що таке повідомлення № 414861 від 25 липня 2014 року (а.с. 28) та список поштових відправлень (а.с. 30-31) не містять жодних підписів уповноважених осіб та відповідних відтисків печатки банку.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, щов силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 26 квітня 2016 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Є.П.Євграфова
О.І. Євтушенко
О.В. Кадєтова
Г.І. Мостова