Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 331/4851/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Скользнєва Н..Г.
Номер провадження 22-ц/778/2595/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 листопада 2017 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого, суддіОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2
ОСОБА_3.
секретарОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 (ОСОБА_6, ОСОБА_7) ОСОБА_8 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 28 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_9, ОСОБА_5 (ОСОБА_6, ОСОБА_9) ОСОБА_8, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2016 року ОСОБА_7 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 25.01.2011 року між нею та її сином ОСОБА_9, з відома та участю його дружини ОСОБА_10 (після розірвання шлюбу ОСОБА_6, на час розгляду справи ОСОБА_5 (а.с. 213)), було укладено договір позики, за яким вона передала у власність подружжя ОСОБА_10 грошові кошти в сумі 250 000 грн. із строком повернення грошей до 01.09.2013 року. Зазначена грошова сума отримана відповідачами у борг на придбання земельної ділянки та побудови на ній житлового будинку для своєї сімї.

На спільні потреби сімї ОСОБА_10 позивач передала грошові кошти в розмірі 250 000 грн., а ОСОБА_9 власноруч написав розписку, у якій зазначив суму позики, цільове призначення позики та строк повернення грошей.

Оскільки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 перебували у зареєстрованому шлюбі, вона не вважала за обовязкове написання розписки обома з подружжя.

28.02.2011 року відповідачі за договором купівлі-продажу придбали земельну ділянку за адресою: м. Запоріжжя, вул. Ясногірська, ділянка №2 та розпочали на ній будівництво житлового будинку.

Строк дії договору позики сплив 01.09.2013 року. Однак жилий будинок подружжя ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не добудували, гроші для повернення боргу у них були відсутні.

Після розірвання шлюбу між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 стало питання поділу їхнього майна, в тому числі земельної ділянки та недобудованого житлового будинку за адресою: м. Запоріжжя, вул. Ясногірська, ділянка № 2. Оскільки ситуація загострилась, вона стала вимагати у відповідачів повернення грошей. Проте вони заявляють, що не мають матеріальної можливості повернути борг.

У лютому 2017 року позивач уточнила позовні вимоги, нею до участі в справі в якості співвідповідача був залучений батько відповідачки ОСОБА_6, з якого вона просить стягнути на свою користь як з солідарного боржника суму боргу за договором позики в розмірі 250 000 ( а.с. 112-115).

В обґрунтування заявленої вимоги позивачкою зазначено, що ОСОБА_6 безпосередньо отримував від ОСОБА_9 та ОСОБА_11 надані нею гроші на будівництво житлового будинку та розпоряджався ними на власний розсуд.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 28 квітня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_9, ОСОБА_11, на користь ОСОБА_7, суму боргу за договором позики в розмірі 250 000 грн. В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову до неї.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалене по справі рішення зазначеним вимогам закону у повній мірі не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (після розірвання шлюбу ОСОБА_11, на час розгляду справи з 10.01.2017 року ОСОБА_5) перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.06.2005 по 27.04.2016 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27.04.2016 року шлюб між ними було розірвано.

25.01.2011 року ОСОБА_9 позичив у своєї матері ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі 250 000 грн., які зобов"язався повернути до 01.09.2013 року, що підтверджено його розпискою (а.с. 51) і зазначений факт він не заперечував.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник, як передбачено ст. 1049 ЦК України, зобов"язаний повернути позикодавцеві позику( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Задовольняючи позов про солідарне стягнення коштів у сумі 250000 грн., суд попередньої інстанції виходив з того, що виходячи як з тексту вказаної розписки, так і придбання після отримання вказаних коштів нерухомого майна, позичені кошти мають стягуватися з них на користь позичальники у солідарному порядку.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду щодо солідарного стягнення коштів.

Так, за ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім"ї, створює обов"язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім"ї.

За правилами ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

При цьому ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Між тим, доказів на підтвердження того, що при укладанні вказаного договору позики ОСОБА_9 діяв за письмовою згодою на той час ОСОБА_10, як того вимагають положення ч.3 ст. 65 СК України, по справі не надано, як і належних доказів використання позичених коштів ОСОБА_9 в інтересах його сім"ї.

За вказаних обставин колегія вважає, що за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження того, що договір позики укладався за письмовою згодою ОСОБА_9 (на даний час Кудршової) О.Л., а отримані ОСОБА_9 в якості позики гроші у сумі 250 000 грн. були витрачені ним саме в інтересах сім"ї, підстав для стягнення суми позики з ОСОБА_5 у солідарному порядку з безпосереднім позичальником суд не мав.

Отже з названих підстав рішення суду в частині солідарного стягнення суми боргу та судового збору з ОСОБА_11 підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову до ОСОБА_5 (ОСОБА_11, ОСОБА_9) ОСОБА_8 про стягнення боргу за договором позики.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 (ОСОБА_11, ОСОБА_9) ОСОБА_8 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 28 квітня 2017 року у цій справі скасувати в частині солідарного стягнення суми боргу та судового збору з ОСОБА_11 та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_5 (ОСОБА_11, ОСОБА_7) ОСОБА_8 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Решту рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: