Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 337/869/17 Головуючий у 1-й інстанції: Нещеретна Л.М.
Провадження № 22-ц/778/3583/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Маловічко С.В., суддів: Гончар М.С., Кочеткової І.В.

при секретарі: Волчановій І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК» на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 травня 2017 року у справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2017 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитом у сумі 60 494, 99 грн.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 травня 2017 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що в наданій банком Анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку від 28.09.2012р. ОСОБА_3 просила банк оформити на її ім»я зарплатну картку.

На підставі цієї заяви банк одночасно із зарплатною карткою видав відповідачеві кредитну картку № 791401, особисте отримання якої не заперечувала ОСОБА_3

Як пояснювала відповідач в ході розгляду справи, вказана кредитна картка зберігалась у неї вдома, а також вона змінила ПІН-код на картці, який був відомий тільки їй.

Згідно з наданою банком випискою за період з 01.06-30.06.2014р. з використанням

кредитної картки № 791401 в банкоматі, який розташований в ТЦ «ГРАНД» за

адресою: м. Запоріжжя, пр. Леніна (нині - пр. Соборний) 90, були зняті кошти в сумі 7 650 грн., а також за здійснення цих операцій 310 грн. комісії.

Оскільки зазначена картка була видана на ім»я ОСОБА_3, банк розцінив зняття коштів з банкомату за допомогою цієї картки як отримання кредитного ліміту самим держателем картки, тому розпочав нарахування відсотків на суму знятого кредитного ліміту, а також неустойку за порушення строків платежів, внаслідок чого станом на 28.02.2017р. виникла заборгованість за кредитом в розмірі 7 652 грн., за процентами за користування кредитом в розмірі 46 676,09 грн., за пенею та комісією в розмірі 2 900 грн., нараховані штрафи (фіксована частина) в розмірі 500 грн. та в розмірі 2 856,90 грн. ( процентна складова), а разом згідно з розрахунком позивача заборгованість склала 60 494, 99 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача.

В ході розгляду справи відповідач заперечувала отримання нею кредиту, посилаючись на викрадення кредитної картки у неї з помешкання разом з іншим майном, про що за її заявою було порушено кримінальне провадження, відомості про яке внесено в ЄРДР, та в подальшому за її телефонним дзвінком було заблоковано кредитну картку.

Відмовляючи в задоволенні позову банку, суд виходив із того, що укладення кредитного договору між банком та відповідачем, за яким остання 09.06.2014р. отримала кредитний ліміт в сумі 8 000 грн., є недоведеним, оскільки, отримавши банківську картку, відповідач не мала наміру користуватись нею, а кошти були зняті невідомою особою, яка викрала цю картку та скористалась нею, у зв»язку з чим було порушено кримінальне провадження та заблоковано викрадену картку.

Проте колегія не погоджується із вказаними висновками суду з огляду на наступні встановлені обставини.

Відповідач не заперечувала, що отримала кредитну картку № 791401 та змінила на ній ПІН-код, а тому суд безпідставно вважав, що відносини з користування цієї кредитною карткою між клієнтом та банком не виникли.

Так, Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» надано визначення «електронного платіжного засобу» ( п. 1.14 статті 1) платіжний інструмент, який надає його держателю можливість за допомогою платіжного пристрою отримати інформацію про належні держателю кошти та ініціювати їх переказ.

В пункті 1.27 статті 1 вказаного Закону визначено, що платіжна картка це електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу грошових коштів з рахунку платника або з відповідного рахунку банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків, через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

В пункті 16 статті 14 цього Закону передбачено, що користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов»звний негайно повідомити

банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем

банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе

користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держате-

лем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволо-

діння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою", затвердженими наказом № СП -2010-256 від 06.03.2010 року та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті, складає між нею та Банком договір, що підтверджується підписом відповідача у заяві ( а.с. 6), і така згода стосується умов користування будь-якою отриманою карткою, як зарплатною, так і кредитною.

Згідно Умов і правил надання банківських послуг, клієнт зобов»язаний: за п. 1.1.2.10 - застосовувати заходи до запобігання втрати картки, ПІНа (персонального ідентифіка-ційного номера) або інформації, нанесеної на картку і магнітну смугу, або їх незаконного використання; за п. 1.1.2.11 інформувати банк, а також правоохоронні органи за фактом втрати карти, ПІНа або отримання звістки про їх незаконне використання; за п. 1.1.2.12 у триденний термін після усної заяви про втрату картки, ПІНа надати письмову заяву в банк.

Як вбачається з виписки по рахунку, 09.06.2014р. було знято кошти з картки відповідача в банкоматі: о 08:22:38 год. 4 000 грн. та списано комісії 160 грн. за цю операцію, о 08:22:46 год. 3500 грн. та списано комісії 140 грн., о 08:25:16 100 грн. та списано комісії 5 грн., о 08:26:13 50 грн. та списано комісії 5 грн.

Зняття коштів у банкоматі є можливим лише із застосуванням картки та за умови знання ПІНа, про який є обізнаним тільки держатель картки.

Відповідач в ході розгляду справи в апеляційному суді пояснювала, що ПІН-код на кредитній картці вона особисто змінювала, та відомостей про нього нікому не надавала.

Проте, із вищенаведених обставин слідує, що особа, яка знімала кошти 09.06.2014р. у банкоматі за допомогою картки № 791401, виданої на ім»я відповідача, була обізнана про ПІН-код цієї картки, оскільки з проведених поспіль чотирьох операцій жодної помилкової транзакції зафіксовано не було.

З матеріалів справи вбачається, що 09.06.2014р. ОСОБА_3 звернулась до правоохоронних органів з приводу крадіжки у її помешканні, але про втрату картки не зазначила. Про викрадення картки нею було проінформовано правоохоронні органи 14.06.2014р., та в цей же день в телефонному режимі повідомлено банк про втрату картки.

З письмовою заявою про втрату кредитної картки відповідач звернулась до банку ли-

ше 24.06.2014р., порушивши триденний термін, встановлений у п. 1.1.5.29 Умов і правил.

Згідно з пунктом 1.1.5.29 Умов і правил, клієнт несе відповідальність за всі операції, що супроводжувались авторизацією, до моменту письмової заяви про блокування коштів на картрахунку, і всі операції, які не супроводжувались авторизацією, до моменту постановки картки до стоп-листа Платіжної системи.

Отже, звернення відповідача до правоохоронних органів, якими порушено кримінальне провадження за фактом крадіжки майна з її квартири, зокрема, кредитної картки, з якої в день крадіжки були зняті кредитні кошти, не звільняє її від повернення знятих коштів за положеннями пункту 1.1.5.29 Умов і правил, а отже і від всіх нарахованих на цю суму відсотків та неустойки.

Але, звільняючи відповідача від цього передбаченого умовами договору обов»язку,

суд послався на пункт 6.8 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і зді-

йснення операцій з їх використанням, затвердженого Постановою Правління НБУ «Про здій-

снення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів» № 223 від 30.04.2010р.,

яке було чинним на час виникнення спірних обставин.

Згідно із вказаним пунктом 6.8 Положення, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред»явлення користувачем або електронної ідентифікації самого платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Натомість, колегія вважає, що сам по собі факт порушення кримінального провадження без наявності відносно крадія обвинувального вироку, яким би було встановлено, що він скористався карткою для викрадення кредитних коштів, наданих відповідачу, не доводить, що картка в дійсності була викрадена. Крім того, зважаючи також на той факт, що операції із зняття коштів були здійснені коректно, тобто з використанням ПІН-коду, який мав зберігатись відповідачем, не мається підстав для звільнення відповідача від обов»язку погасити наданий кредит та відповідні нарахування на цю суму, які обумовлені договором.

При цьому, колегія вважає помилковими посилання суду на правову позицію Верховного Суду України, висловлену в постанові від 13 травня 2015р. у справі № 6-71цс15, оскільки в ній встановлені інші обставини та вирішувались інші правовідносини.

Так, за обставинами тієї цивільної справи позивач у відповідності до положень ст. 1073 ЦК України просив стягнути з банку належні йому кошти, які були зняті з його картрахунку через банкомат у м. Бангкок в Королівстві Таїланд, в той час як він знаходився в Україні; було проведено дев»ять операцій з використанням ПІН-коду, п»ять з яких були успішними ( не всі операції були успішними).

Крім того, у цій справі, яка переглядається апеляційним судом, всупереч вимогам п. 6.8 Положення спеціальний платіжний засіб було надано до банкомату, яким було здійснено його електронну ідентифікацію, а тому користувач має нести відповідальність за здійснення такої операції до часу подання відповідної заяви емітенту.

Зважаючи на вказане, колегія вважає, що суд, необгрунтовано звільнивши відповідача від відповідальності за кредитними зобов»язаннями, помилково відмовив в задоволенні позову банку.

З наданої виписки по картрахунку вбачається, що кредитний ліміт було знято 09.06.2014р. в загальній сумі 7960 грн.

28.07.2014р. банком було здійснено списання з картрахунку відповідача на погашення кредиту суму у розмірі 398 грн., внаслідок чого сума заборгованості за кредитом становить 7562 грн., яка протягом всього подальшого періоду не змінювалась, тому ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь банку.

Згідно наданої позивачем довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» пільговий період становить 55 днів; базова відсоткова ставка на місяць становить 2,5%; розмір щомісячних платежів (що включають плату за використання кредитних коштів в звітному періоді) 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості пеня (1) = базова процентна ставка за договором)/30 нараховується за кожен день кредиту, пеня (2) = 1% від заборгованості, але не менше 10 грн. на місяць, нараховується 1 раз на місяць, при наявності прострочення на суму більш 50 грн.; штраф при порушенні строків платежів більше ніж на 120 днів 500 грн. + 5% від суми заборгованості ( а.с. 7).

Відповідач не надала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, тобто зобовязання за вказаним договором не виконувала, вважаючи, що вона не має погашати ці

кошти як викрадені іншою особою.

Банк, нарахувавши суму заборгованості станом на 28.02.2017р. в загальному розмірі 60 494,99 грн., яка складається із:7 562 грн. заборгованість за кредитом;46 676,09 грн. за-

боргованість по процентам за користування кредитом;2900 грн. заборгованість за пенею та

комісією;500 грн. штраф (фіксована частина);2856,90 грн. штраф (процентна складова),

просить стягнути її з відповідача.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором,а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За статтею 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Вирішуючи спір, колегія вважає доведеними наступні обставини: наявність між сторонами договірних відносин, виконання банком умов договору щодо відкриття картрахунку, надання картки та встановлення кредитного ліміту, отримання грошових коштів за допомогою платіжного засобу, виданого на ім»я ОСОБА_3 та наявність заборгованості за кредитом у сумі 7 562 грн.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Проценти нараховувались саме на цю суму кредиту у розмірі 7 562 грн. з липня 2014р. по 28.02.2017р., виходячи із процентних ставок, які діяли у цьому періоді, а загальна заборгованість за процентами визначена у сумі 46 676,09 грн.

Вирішуючи питання про заборгованість, яку банк зазначає як «пеню та комісію» у сумі 2 900 грн., колегія з»ясувала, що Тарифи не містять положень щодо комісії, але за порушення умов договору щодо здійснення щомісячних платежів ними передбачена пеня, яка фактично і нараховувалась відповідачу.

Тому сума у розмірі 2900 грн. є фактично нарахованою пенею, яка також підлягає стягненню з відповідача як відповідальність за порушення зобов»язань щодо погашення тіла кредиту та відсотків.

Разом з тим, одночасно з пенею банком було застосовано відповідальність у вигляді штрафів за порушення строків платежів за будь-яким з грошових зобов»язань, передбачених договором, більше ніж на 120 днів.

Отже, за несплату кредиту та відсотків за кожен день, тобто і через 120 днів їх несплати, одночасно нараховувалась і пеня, оскільки її нарахування не припинялось, і додатково штрафи. Тому колегія вважає таке нарахування неустойки подвійною відповідальністю, що виключає стягнення штрафів як одноразового нарахування порівняно з пенею, яку слід стягнути за весь період, оскільки заяв про застосування строків позовної давності відповідач не подавала.

В такому разі загальний розмір заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складатиме 57 138, 09 грн., в тому числі: тіло кредиту - 7 562 грн., відсотки 46 676,09 грн., пеня 2900 грн.

Відтак, колегія визнає апеляційну скаргу банку частково обґрунтованою, а рішення суду таким, що підлягає скасуванню у відповідності до вимог п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України із ухвалення у справі нового рішення про часткове задоволення позову банку.

Ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, колегія вирішує питан-

ня про розподіл судових витрат згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України, які підлягають ком-

пенсації позивачеві за рахунок відповідача пропорційно до задоволених вимог.

Банком за подання позову з ціною в розмірі 60 494,99 грн. сплачено судовий збір у сумі 1600 грн., а задоволено позовні вимоги на суму 57 138,09 грн., тому компенсації підлягає судовий збір у сумі 1 511,22 грн.

За подання апеляційної скарги банком сплачено судовий збір в сумі 1760 грн., а пропорційно до задоволених вимог у сумі 57 138,09 грн. компенсації підлягає судовий збір у сумі 1662,34 грн.

Всього з відповідача на користь позивача слід стягнути суму судового збору у загальному розмірі: 1 511,22 + 1 662,34 грн. = 3 173,56 грн.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314-316, 317, 324 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 травня 2017 рокуу цій справі скасувати.

Позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за договором № б/н від 28.09.2012р. в сумі 57 138 (п»ятдесят сім тисяч сто тридцять вісім) гривень 09 копійок, в тому числі: за кредитом 7 562 (сім тисяч п»ятсот шістдесят дві) гривні, за відсотками 46 676 ( сорок шість тисяч шістсот сімдесят шість) гривень 09 копійок, за пенею 2 900 ( дві тисячі дев»ятсот) гривень.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» судовий збір у сумі 3 173 ( три тисячі сто сімдесят три) гривні 56 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

ОСОБА_4