Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Попович О.В., Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до житлово-будівельного кооперативу «Трудовий зв'язок», ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_1, ОСОБА_20, ОСОБА_21, треті особи: публічне акціонерного товариство «Енергопостачальна компанія «Одесаобленерго», Одеська міська рада, Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою загального користування та виділ у натурі частки домоволодіння у самостійне домоволодіння, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_22 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2014 року, додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від

27 травня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Одеської області від

01 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2009 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що він є власником 60/1000 частини домоволодіння у жилому будинку літ. «В», жилого будинку літ. «В», загальною площею 69,7 кв.м, жилою площею 45,6 кв.м, гаражу літ. «L», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Домоволодіння по АДРЕСА_2 є об'єктом спільної часткової власності членів житлово-будівельного кооперативу «Трудовий зв'язок» (далі - ЖБК «Трудовий зв'язок»).

Зазначав, що з вини відповідачів, які є сусідніми землекористувачами, він позбавлений можливості реалізувати своє право на приватизацію земельної ділянки, оскільки проїзд до його земельної ділянки є меншим за нормативний та обмежений заборами домоволодінь, власниками яких є ОСОБА_1, ОСОБА_23, ОСОБА_21

Посилаючись на вказані обставини та з урахуванням поданих уточнень ОСОБА_4 просив зобов'язати ОСОБА_1, ОСОБА_1 за власні кошти здійснити демонтаж паркану, що огороджує земельну ділянку, яка перебуває в їхньому користуванні, і на якій розташована належна їм на праві власності частина домоволодіння по АДРЕСА_2; встановити паркан на відстані 3,5 м від забору, що огороджує земельні ділянки, які перебувають у користуванні ОСОБА_14 та ОСОБА_6; зобов'язати ОСОБА_21 за власні кошти здійснити демонтаж паркану, що огороджує земельну ділянку, яка перебуває у її користуванні і на якій розташована належна їй на праві власності частина домоволодіння за зазначеною адресою; зобов'язати ЖБК «Трудовий зв'язок» за власні кошти здійснити перенесення існуючої опори лінії електричної мережі, що розташована у міжквартальному проїзді біля паркану ОСОБА_1, ОСОБА_1 на відстань 3,5 м. від паркану, що огороджує земельні ділянки, які перебувають у користуванні ОСОБА_14 та ОСОБА_6; виділити йому в натурі у самосій домоволодіння 60/1000 частин спірного домоволодіння та визнати за ним право власності на самостійний об'єкт нерухомості - домоволодіння, що складається з: житлового будинку літ. «В», загальною площею 69,8 кв.м, по АДРЕСА_3 житлового будинку літ. «В-П», загальною площею 69,7 кв.м; та гаражу, літ. «В-ІІІ», загальною площею 19,2 кв.м, що розташований на земельній ділянці, площею

370,12 кв.м за цією ж адресою.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 19 січня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на самостійний об'єкт нерухомості скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на самостійний об'єкт нерухомості, а саме: домоволодіння, що складається з: житлового будинку літ. «В»; житлового будинку літ. «В-ІІ»; гаража літ. «В-ІІІ», що розташоване на земельній ділянці площею 370,12 кв.м по АДРЕСА_4

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду від 18 листопада 2015 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою загального користування та в здійсненні права на приватизацію земельної ділянки, виділ в натурі частки домоволодіння у самостійне домоволодіння (у частині про виділ у натурі у самостійне домоволодіння 60/1000 частин домоволодіння по АДРЕСА_5).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду країни з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07грудня 2016 року рішення апеляційного суду Одеської області від 19 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду від

18 листопада 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Останньою ухвалою апеляційного суду Одеської області від 01 лютого 2017 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 грудня

2014 року та додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від

27 травня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_22, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах касаційного оскарження, ознайомившись із запереченнями на касаційну скаргу, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Згідно з ч. 3 ст. 332 ЦПК Українисуд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до положень ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивач не довів, що його право користування земельною ділянкою, на якій у 1937 році проведено розташування спільної межі земель, якимось чином порушується відповідачами, при цьому з вимогами про виділ належної йому частки у спірному домоволодіння до інших співвласників ОСОБА_4 не звертався та не надав доказів можливості технічного поділу указаного домоволодіння.

Даний висновок судів першої та апеляційної інстанцій є законним та обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, наданим сторонами доказам та вимогам закону.

Встановлено, що ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності належать 60/1000 частини домоволодіння у жилому будинку літ. «В», жилого будинку літ «В», з загальною площею 69,7 кв.м, жилою площею 45, 6 кв.м, гаражу літ. «L» по АДРЕСА_2,відображених у технічному паспорті від 17 серпня 2006 року.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи, складеним судовим експертом ПП «Одеський науково-дослідний центр експертних досліджень ім. Скібінського С.С.» від 27 жовтня 2010 року

№ 088/2010, 60/1000 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_6 в ЖБК «Трудовий зв'язок», що складаються з житлового будинку літ. «В», загальною площею 69,8 кв.м, житлового будинку літ. «В-ІІ», загальною площею 69,7 кв.м, гаража літ. «В-ІІІ» можливо виділити в натурі.

Крім того, відповідно до цього експертного висновку, встановити кордони земельних ділянок, що знаходяться у користуванні ОСОБА_1, ОСОБА_1, ОСОБА_21, які є співвласниками ЖБК «Трудовий зв'язок» по АДРЕСА_7 для організації проїзду шириною 3,5 м до домоволодіння ОСОБА_4 без порушення порядку землекористування, який склався у ЖБК, а також встановити інші варіанти організації проїзду технічно неможливо.

Згідно з висновком додаткової судової будівельно-технічної експертизи від 25 липня 2011 року за № 50/2011, проведення робіт з переносу існуючої електричної мережі на території ЖБК «Трудовий зв'язок» по

АДРЕСА_8 неможливо без узгодження з ПАТ «Енергопостачальна компанія «Одесаобленерго». У разі проведення цих будівельно-ремонтних робіт такий проїзд буде вважатися проїздом до земельної ділянки, але не нормативним і не тупиковим.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частинами 1, 2 ст. 364 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Згідно з ч. 1 ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Враховуючи, що межові знаки використання співвласниками спірного домоволодіння земельної ділянки за вказаною адресою були встановлені у 1937 році, фактично використовуються відповідно до встановлених межових знаків, цьому проїзд між житловими будинками за вказаною адресою відноситься до земель загального користування, при цьому реєстрація правового статусу вказаної земельної ділянки не здійснювалась та доказів порушення відповідачами прав позивача не надано, правильним є висновок судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою загального користування.

Законним та обґрунтованим є також висновок судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову в частині виділу частки позивача зі спільної частково власності та визнання за ним права власності на вказану частку, враховуючи, що право власності на 60/1000 частин спірного домоволодіння зареєстроване за позивачем та не оспорюється сторонами, при цьому з вимогами про виділ його частки ОСОБА_4 не звертався до інших співвласників та не довів наявність технічної можливості здійснення такого виділу.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів попередніх інстанцій не спростовують. При цьому доводи представника

ОСОБА_4 - ОСОБА_22 про встановлення можливості виділу його частки згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи, складеним судовим експертом ПП «Одеський науково-дослідний центр експертних досліджень ім. Скібінського С.С.» від 27 жовтня 2010 року

№ 088/2010, є необґрунтованими, враховуючи, що вказаним висновком не встановлено яким саме чином можливо провести такий виділ без порушення прав інших співвласників.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувані рішення ухвалені із дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, а тому відповідно до положень ст. 337 ЦПК України касаційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_22 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2014 року, додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 травня

2015 року, ухвалу апеляційного суду Одеської області від 01 лютого

2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Попович

І.М.Завгородня

В.М. Коротун