Справа № 183/1824/17
№ 2/183/1759/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2017 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря Демяненка Р.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Новомосковського міськрайонного суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Новомосковької міської ради, про визнання права власності на житловий будинок, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася з позовом Новомосковської міської ради, ОСОБА_2, в якому просить визнати за нею право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: провул. Ломоносова, буд. 3, м. Новомосковськ, Дніпропетровської області.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 26 квітня 1999 року, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу зазначеного вище будинку, що був зареєстрований на Новомосковській товарній біржі, реєстраційний номер 000148 від 26 квітня 1999 року. Житловий будинок 26.04.1999 року був зареєстрований в Новомосковському бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за ОСОБА_3 та записаний в реєстрову книгу 1 за реєстровим номером 181. До підписання договору ОСОБА_3 сплатила продавцю суму грошей, визначену договором купівлі-продажу, а продавець, в свою чергу, передав ОСОБА_3 у власність будинок та документацію на нього. 28 листопада 2015 року ОСОБА_3 померла, в звязку з чим ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу ОСОБА_4 з заявою про прийняття спадщини. 07 квітня 2017 року нотаріус виніс постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину на зазначений житловий будинок, оскільки укладений між її матірю та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу не був нотаріально посвідчений. Здійснити нотаріальне посвідчення договору позивач позбавлена можливості, в звязку зі смертю матері, тому звернулася до суду з зазначеним позовом.

В судове засідання позивач не зявилася, її представник надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, одночасно позовні вимоги підтримав та просить задовольнити їх у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, повідомлений належним чином за останнім відомим місцем проживання, причина неявки суду не відома.

Представник Новомосковської міської ради в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не відома.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Судом по справі встановлено, що 26 квітня 1999 року ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_2 житловий будинок, що розташований за адресою: Дніпропетровській області, м. Новомосковськ, провул. Ломоносова, буд. 3. Зазначений договір був зареєстрований за позивачем на праві приватної власності в Новомосковському БТІ 26.04.1999 року та записаний в реєстрову книгу 1 за реєстровим номером №181 .

ОСОБА_3 померла 28 листопада 2015 року, що підтверджується свідоцтвом про її смерть.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_3, і у встановлений законом строк звернулася до приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу ОСОБА_4 з заявою про прийняття спадщини, про що свідчать матеріали спадкової справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення.

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлене судом.

За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоду по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорі даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно буди досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Так, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» №1956-ХІІ від 10 грудня 1991 року згідно ч. 2 якої угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Міністерство юстиції України за №17-12-44 від 10 квітня 1998 року розяснило, що угоди, укладені на біржі не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню.

Положеннями ст. 47 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.

Договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 Кодексу). Договір купівлі-продажу квартири підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Відповідно з п. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28 квітня 1978 року, зі змінами № 15 від 15 травня 1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією зі сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд, на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною.

Правила державної реєстрації обєктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею.

Відповідно до п. 5 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01 липня 2004 року за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.

Тобто, у період укладання спірного договору купівлі-продажу існував пробіл у чинному законодавстві, тому що, згідно ст. ст. 227, 242 ЦК України (1963 року) договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна із сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Тим часом, у відповідності зі ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу», біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.

За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР), а у відповідності до ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Як убачається з положень укладеного договору купівлі-продажу нерухомого майна, сторони за договором уклали даний договір, здійснили купівлю-продаж належної продавцю на праві власності нерухомого майна. Позивачем у справі усі умови за договором виконані. Згідно з п. 3 вищевказаного договору відчужувана нерухомість продана позивачу за 14 764 грн., які отримані Продавцем від Покупця до підписання угоди. Доказів того, що сторони заперечували укладений договір, згідно до вимог ст. 237 ЦК України, суду не було надано, тому, суд вважає укладений договір дійсним.

Оскільки покупець повністю виконав умови договору купівлі-продажу, сплатив за придбане майно грошові кошти, фактично володів обєктом нерухомості, угода купівлі-продажу в судовому порядку не визнавалась недійсною її сторонами, спадкодавець ОСОБА_3, на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 ЗУ «Про власність», правомірно набула право власності на спірний обєкт нерухомості і правомірно володіла ним аж до своєї смерті. Передбачених законом підстав для невизнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу спірного будинку в судовому порядку немає.

Статтею 392 діючого ЦК України передбачено право власника майна на предявлення позову про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Таким чином, суд вважає, що сторони домовилися про усі істотні умови договору купівлі-продажу обєкту нерухомості, повне виконання договору відбулося. В силу ст. 60 ЦПК України, протилежних доказів суду не подано.

В той же час, відповідно до вимог ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обовязки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

В судовому засіданні встановлений факт повного виконання спірного договору сторонами, а також встановлений факт неможливості нотаріального посвідчення договору, в звязку зі смертю однієї зі сторін, а тому позивач, як спадкоємець, позбавлена можливості захистити свої права.

Аналізуючи викладене суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності на вищевказаний житловий будинок в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3, померлої 28 листопада 2015 року.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 5-8, 10, 57, 60, 88, 212, 214, 215, 225, 226 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з надвірними побудовами, що розташоване за адресою: провул. Ломоносова, буд. 3 в м. Новомосковську Дніпропетровської області, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, померлої 28 листопада 2015 року.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана в апеляційний суд Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суду в десятиденний термін після його проголошення.

Суддя Сорока О.В.