Справа № 278/2432/15-ц
РІШЕННЯ

ІМ'ЯМ УКРАЇНИ

06 липня 2017 року Житомирський районний суд Житомирської області в складі: головуючого судді - Зубчук І.В.

секретаря с/з - Гуцало Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно та виселення, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із позовною заявою про визнання права власності на спадкове майно та виселення.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона є матір'ю ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 Позивач має право на частину майна як спадкоємиця після померлої дочки, про те відповідач перешкоджає у здійснення права власності, оскільки проживає у спірному будинку, тому просить визнати за нею право власності на 1/3 частину житлового будинку в порядку спадкування, висилити без надання іншого житлового приміщення відповідача та вселити її в спірний житловий будинок.

В ході розгляду справи позивач 24 січня 2017 року зменшила позовні вимоги та просила залишити без розгляду позовну вимогу про визнання за нею права власності на 1/3 частину житлового будинку (а.с.119), в подальшому збільшила позовні вимоги і просила виселити без надання іншого житлового приміщення з житлового будинку АДРЕСА_2 відповідача ОСОБА_3 та виділити їй в натурі 1/3 частину житлового будинку та земельної ділянки (а.с.122-125).

Позивач та її представник позов підтримали повністю та просили його задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві. В подальшому подали заяву про розгляд справи у відсутність позивача та його представника (а.с.159).

Представник відповідача в судовому засідання позов не визнала та вважає його безпідставним. В подальшому подала заяву про розгляд справи у її відсутність (а.с.162).

Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України.

Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Це означає, що суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації, або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

В пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року за №14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Судом встановлено, що 27 жовтня 2005 року згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_4 прийняла у власність земельну ділянку, площею 1000 кв.м., з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в АДРЕСА_2 на якій в подальшому був побудований житловий будинок (а.с.12, 14, 15).

ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Житомирі у віці 39 років померла дочка позивачки - ОСОБА_4 (а.с.13, 17).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 грудня 2016 року ОСОБА_2 після померлої дочки прийняла спадщину у вигляді 1/3 частини земельної ділянки площею 0,1000 га., яка розташована по АДРЕСА_2 (а.с.120,121).

Статтями 328, 392 ЦК України передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який посвідчує його право власності.

Згідно із ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частиною 5 вказаної статті визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, тобто з дня смерті спадкодавця (ч.2 ст.1220 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України).

Згідно наданих письмових доказів судом встановлено, що у позивача відсутнє право власності на житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_2, яке підтверджувало право позивача на звернення до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном шляхом виселення відповідача з будинку.

За приписами ст.383 ЦК України тільки власник житлового будинку( квартири) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно до ст.ст.391, 396 ЦК України тільки власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, а тому власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України.

Вказана норма передбачає усунення порушень права власності будь-яким способом, у тому числі, й шляхом виселення.

Відповідний правовий висновок, який в силу вимог ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для інших судів при застосуванні аналогічних норм права, викладений Верховним Судом України в постанові від 05.11.2014 року за результатами розгляду справи № 6-158цс14.

Згідно п.3 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року, право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові.

За положеннями ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Керуючись ст.ст. 14, 215, 218, 221-223 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_2 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Житомирської області протягом десяти днів з дня його проголошення через Житомирський районний суд Житомирської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: І. В. Зубчук