Провадження № 2/761/5116/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

14 листопада 2017 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

встановив:

11.05.2017 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, наданих йому згідно розписок, у розмірі 105 000,00 доларів США. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь суму сплаченого судового збору у розмірі 8 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в період з 17.01.2010 року по 09.03.2012 року позивач надав відповідачу позику на загальну суму 112200,00 доларів США, що підтверджується наступними розписками за підписом останнього: 18.06.2010 року на суму 40 000,00 доларів США; 02.07.2010 року на суму 16 000,00 доларів США; 06.09.2010 року на суму 5000,00 доларів США; 13.10.2010 року на суму 34 000,00 доларів США; 03.12.2010 року на суму 10 000,00 доларів США.

При цьому, позивач вказує, що оскільки при наданні відповідачу зазначених коштів очікувалось, що позика буде повернута позикодавцем на першу ж його вимогу, 25.04.2017 року на адресу ОСОБА_2 було направлено вимогу про повернення вищенаведеної суми грошових коштів.

Разом з тим, взяті на себе зобов'язання відповідач не виконав та станом на теперішній час грошові кошти не повернув.

У зв'язку з зазначеним та посилаючись на положення ст.ст. 530, 1047-1049 ЦК України, позивач просить суд позов задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просила позов задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч.1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Після укладення договору позики всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, ч.1 ст.1049 ЦК встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі №6-1967цс15.

При цьому, згідно правової позиції, сформованої Верховним Судом України в постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Водночас, відповідно до положень ч.ч.1, 4 ст. 60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обгрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування, як зазначено у ч.1 ст.57 та ч.1 ст.58 ЦПК України.

Також, згідно роз'яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Так, на підтвердження існування між сторонами договірних відносин на підставі договору позики, позивачем надано до суду п'ять копій розписок відповідача, а саме: від 18.06.2010 року на суму 40 000,00 доларів США, від 02.07.2010 року на суму 16 000,00 доларів США, від 06.09.2010 року на суму 5 000,00 доларів США, від 13.10.2010 року на суму 34 000,00 доларів США, від 03.10.2010 року, які, на його думку, можна вважати належним доказом як отримання відповідачем від позивача грошових коштів на загальну суму 105 000,00 доларів США, так і зобов'язання відповідача їх повернути на першу ж вимогу.

Однак, в розумінні положень ст.ст. 57-59, 60 ЦПК України, вказані документи не можуть вважатися належним та допустимим доказом, які б підтверджували наявність між сторонами правовідносин, що виникають з договору позики, й відповідно зобов'язання відповідача повернути грошові кошти, оскільки, як вбачається зі змісту вказаних документів, останні не містять ані факту отримання відповідачем саме від позивача грошових коштів, ані зобов'язання відповідача їх повернути.

Іншими словами, вказані розписки зводяться лише до того, що відповідач в певний день незрозуміло від кого, для іншої особи отримав вищенаведені грошові кошти, оскільки як вбачається, із тексту вказаних розписок відповідач вказує, що ці кошти він отримував для ОСОБА_5.

До того ж, не зважаючи на неодноразові роз'яснення прав та обов'язків представнику позивача судом, попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій в порядку, визначеному ч. 4 ст. 10 ЦПК України, а також на необхідність залучення до участі в справі в якості третьої особи ОСОБА_5, представник позивача наполягав розглядати справу лише на підставі документів, наявних в матеріалах справи та у визначеному суб'єктному складі даної справи. Самостійно вирішити питання щодо участі в справі в якості третьої особи ОСОБА_5 суд був позбавлений можливості, оскільки інших відомостей про вказану особу сторона позивача суду не надала.

Натомість, у відповідності до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ним вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому, як передбачено положеннями ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Однак, оскільки на підтвердження заявлених позовних вимог позивачем не було надано жодних доказів, які мали б підтвердити факт виникнення між сторонами цивільно-правових відносин з підстав, визначених у статті 11 ЦК України, що зумовлювало б настання правових наслідків зобов'язального характеру, суд вважає, що позивачем не доведено порушення його прав відповідачем.

За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 64, 74, 88, 169, 179, 208, 209, 212-215, , 218, 223-226, 228, 232, 294, 296 ЦПК України, суд

вирішив:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Рішення може бути переглянуте судом за заявою відповідача поданою протягом десяти днів з дня отримання копії рішення, а також рішення може бути оскаржене позивачем до Апеляційного суду м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після перегляду справи апеляційним судом, або після закінчення строків для подання апеляційної скарги та заяви про перегляд заочного рішення.

Суддя: