Справа № 2/331/72/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2017 року місто Запоріжжя

Жовтневий районний суд м.Запоріжжя в складі :

головуючого - судді Скользнєвої Н.Г.,

при секретарі - Постарнак М.М.,

за участю представників :

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ :

В липні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення в солідарному порядку суми боргу в розмірі 250 000, 00 грн.

В обґрунтування заявленої вимоги зазначила, що 25.01.2011 р. між нею та її сином ОСОБА_5, з відома та участю його дружини ОСОБА_8, було укладено договір позики, за яким вона передала у власність подружжя ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 250 000, 00 грн. із строком повернення грошей до 1.09.2013 р. Зазначена грошова сума отримана відповідачами у борг на придбання земельної ділянки та побудови на ній житлового будинку для своєї сім»ї.

На спільні потреби сім»ї ОСОБА_8 вона передала грошові кошти в розмірі 250 000, 00 грн., а ОСОБА_5 власноруч написав розписку, у якій зазначив суму позики, цільове призначення позики та строк повернення грошей.

Оскільки ОСОБА_5 та ОСОБА_8 перебували у зареєстрованому шлюбі, вона не вважала за обов»язкове написання розписки обома з подружжя.

28.02.2011 р. відповідачі за договором купівлі- продажу придбали земельну ділянку за адресою : АДРЕСА_1 та розпочали на ній будівництво житлового будинку.

Строк дії договору позики сплив 1.09.2013 р. Однак жилий будинок подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_8 не добудували, гроші для повернення боргу у них були відсутні.

Відповідачі просили її зачекати з поверненням грошей через їх скрутне матеріальне становище, а також запропонували після закінчення будівництва переїхати проживати у новозбудований житловий будинок. На той час у них були добрі стосунки і вона погодилася на пропозицію відповідачів.

Згодом ОСОБА_5 захворів, у 2015 році переніс операцію, у зв»язку з чим його відносини з дружиною погіршилися. В квітні 2016 року вони розлучилися, зараз разом не мешкають.

Після розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 стало питання поділу їхнього майна, в тому числі земельної ділянки та недобудованого житлового будинку за адресою : АДРЕСА_1

Оскільки ситуація загострилась, вона стала вимагати у відповідачів повернення грошей. Проте вони заявляють, що не мають матеріальної можливості повернути борг.

У зв»язку з наведеним вона змушена звернутися до суду з цим позовом.

У лютому 2017 року позивачка надала суду уточнений позов, з якого вбачається, що нею до участі в справі в якості співвідповідача був залучений батько відповідачки - ОСОБА_7, з якого вона просить стягнути на свою користь як з солідарного боржника суму боргу за договором позики в розмірі 250 000, 00 грн. ( а.с. 112-115).

В обґрунтування заявленої вимоги позивачкою зазначено, що ОСОБА_7 безпосередньо отримував від ОСОБА_5 та ОСОБА_6 надані нею гроші на будівництво житлового будинку та розпоряджався ними на власний розсуд.

В суді позивачка позовні вимоги підтримала з підстав, викладених по тексту, як первісного, так і уточненого позовів, просила його задовольнити.

Представник позивачки в суді підтримала позицію свого довірителя у повному обсязі.

Представники відповідачки ОСОБА_6 в суді проти позову до їх довірителя заперечували з наступних підстав.

По-перше, ОСОБА_6 не було відомо про отримання її колишнім чоловіком ОСОБА_5 у його матері в борг 250 000, 00 грн., начебто на потреби сім»ї. Про існування розписки від 25.01.2011 р. їй стало відомо під час отримання копії позову ОСОБА_4 з доданими до нього копіями документів. Письмової згоди на отримання такої грошової суми вона не надавала.

По-друге, з пояснень позивачки вбачається, що на час складання боргової розписки відповідачу ОСОБА_5 було передано грошові кошти лише в сумі 75 000, 00 грн., а ні 250 000, 00 грн., як зазначено в розписці.

По-третє, згідно фактичних обставин рішення про придбання земельної ділянки родиною ОСОБА_5 було прийнято в середині лютого 2011 року. Станом на день написання розписки а ні ОСОБА_8, ані ОСОБА_5 не знали, що будуть купувати земельну ділянку АДРЕСА_1

По-четверте, з договору купівлі- продажу зазначеної земельної ділянки від 28.02.2011 р. вбачається, що вона була придбана ОСОБА_5 та ОСОБА_8 по ? частці кожним у власність за загальну суму 34 245, 00 грн. При придбанні земельної ділянки, грошові кошти ОСОБА_8 були надані ( подаровані) її батьками ОСОБА_7 та ОСОБА_9 Таким чином придбана земельна ділянка не є спільною сумісною власністю подружжя.

По-п»яте, суду не надано належних та допустимих доказів витрачання відповідачем ОСОБА_10. коштів, які він начебто взяв в борг, на потребу сім»ї та на будівництво на земельній ділянці житлового будинку.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з»явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином. Проте, надав суду письмову заяву про визнання ним позову та розгляд справи за його відсутності ( а.с.33).

Відповідач ОСОБА_7 в судове засідання не з»явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином. Причина неявки в судове засідання суду не відома. Будь-яких заяв, клопотань, які б перешкоджали розгляду справи, до суду не надходило.

Суд, вислухавши пояснення сторін, покази свідків, перевіривши доводи сторін матеріалами справи, приходить до наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_8 з 25 червня 2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до письмової розписки від 25 січня 2011 року ОСОБА_5 отримав в борг у ОСОБА_4 на покупку земельної ділянки АДРЕСА_1 та будівництва на ній житлового будинку для себе та своєї сім»ї грошові кошти в розмірі 250 000, 00 грн., із зобов»язанням повернути кошти до 1 вересня 2013 року ( а.с.11).

Згідно договору купівлі- продажу від 28 лютого 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_11 та зареєстрованого в реєстрі за № 244, ОСОБА_5 та ОСОБА_8 придбали по ? частці кожний у власність земельну ділянку площею 0,0599 га, розташовану в АДРЕСА_1, за ціною 34 245, 00 грн. ( а.с.6-7).

Сторонами у справі не заперечувався факт того, що в період часу з 2011 по 2013 р.р. на зазначеній земельній ділянці ОСОБА_5 та ОСОБА_8 був побудований двоповерховий будинок, який на даний час у передбаченому законом порядку в експлуатацію не введено.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 квітня 2016 року шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_8 повернуто дошлюбне прізвище ОСОБА_4 ( а.с.52, 53).

Із змісту частин 2, 3, 4 ст.65 СК України вбачається, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя ; для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення в (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого подружжя має бути подана письмово; договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім»ї, створює обов»язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім»ї.

За ст. 10 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічним чином питання обов»язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами.

В суді встановлено, оскільки не заперечувалося позивачкою та відповідачем ОСОБА_10, що відповідачка ОСОБА_6 письмової згоди на укладення колишнім чоловіком ОСОБА_10 договору позики , предметом якого було цінне майно - грошові кошти в розмірі 250 000, 00 грн., не надавала.

При цьому, а ні відповідачка , а ні її представники, не скористались своїм правом , передбаченим ч.2 ст. 65 СК України, на звернення до суду або із зустрічним позовом в рамках цієї справи, або з окремим позовом щодо визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Отже, договір позики, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_10 25.01.2011 р., є чинним , оскільки не визнаний в судовому порядку недійсним.

Твердження сторони відповідача ОСОБА_6 про те, що договір позики можливо не укладався, гроші в розмірі 250 000, 00 грн. позивачкою відповідачу ОСОБА_5 не передавалися, базуються на припущеннях, не доведені, отже судом до уваги не приймаються.

Надалі, із розписки від 25.01.2011 р. вбачається, що ОСОБА_5 отримав в борг гроші в розмірі 250 000, 00 грн. на покупку земельної ділянки АДРЕСА_1 та побудови на ній житлового будинку для себе і своєї родини.

Такий намір відповідача ОСОБА_5 підтверджується укладеним пізніше, а саме 28 лютого 2011 р. договором купівлі- продажу зазначеної земельної ділянки, на придбання якої родиною ОСОБА_5 було витрачено 34 245, 00 гривень.

Твердження сторони відповідача ОСОБА_6 про те, що для придбання зазначеної земельної ділянки батьки ОСОБА_6 подарували дочці 20 000, 00 грн. судом до уваги не приймаються, оскільки суду не було надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження зазначеної обставини.

Надалі в суді встановлено, оскільки не заперечується сторонами по справі, що на придбаній земельній ділянці родина ОСОБА_5 в період часу з 2011 - 2013 р.р. побудувала двоповерховий будинок.

На той період часу ОСОБА_5 мав дохід 5000,00 - 6000,00 грн. на місяць, ОСОБА_8 мала дохід приблизно 5000, 00 грн. на місяць. При цьому, родина ОСОБА_8 мала кредитні правовідносини з банківської установою, що свідчить про недостатність грошових коштів на будівництво такого об»єкту нерухомого майна , як двоповерховий будинок на вказаній земельній ділянці.

Твердження сторони відповідача ОСОБА_6 про те, що на будівництво будинку батьками ОСОБА_6 в якості подарунку дочці було надано понад 500 000, 00 грн., судом до уваги не приймаються, оскільки суду не було надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження зазначеної обставини.

Про будь-які інші джерела доходів, які б дозволяли родині ОСОБА_8 вести будівництво будинку, та які б були підтверджені належними та допустимими доказами, суд повідомлено не було.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_12 - продавець за договором купівлі- продажу земельної ділянки від 28.02.2011 р. суду пояснив, що зі слів ОСОБА_5 йому відомо про те, що грошові кошти на покупку земельної ділянки він брав в борг у матері ОСОБА_4 та до теперішнього часу не повернув.

Допитаний в суді в якості свідка ОСОБА_8 пояснив, що земельна ділянка ОСОБА_10 та його колишньою дружиною - ОСОБА_8 була придбана на гроші, які їм дала в борг ОСОБА_4 В тому числі і за ці ж гроші був побудований двоповерховий будинок на придбаній раніше земельній ділянці. До купівлі земельної ділянки ОСОБА_8 було запропоновано, щоб вона надала половину її вартості , на що вона відповіла, що не має грошей.

Допитана в якості свідка ОСОБА_13 - двоюрідна сестра позивачки ОСОБА_4 в суді пояснила, що зі слів ОСОБА_4 їй було відомо про те, що її син ОСОБА_5 має намір купити землю, щоб на ній побудувати будинок для себе та своєї родини. Також вона сказала, що сват - батько ОСОБА_8 її повідомив, що гроші на землю та будинок їхні, а він буде будувати будинок.

Допитана в якості свідка ОСОБА_14 - племінниця позивачки ОСОБА_4 в суді пояснила, що зі слів ОСОБА_4 їй відомо, що її син ОСОБА_15 мав намір купити земельну ділянку та побудувати на неї будинок для своєї родини. Для допомоги ОСОБА_5 тітка брала у неї в борг на початку 2011 року 75 000, 00 грн., які пізніше повернула.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що об»єктивно договір позики від 25.01.2011 року було укладено в інтересах сім»ї та одержане за ним майно у вигляді грошових коштів було використано в інтересах сім»ї ОСОБА_4, а саме : на придбання земельної ділянки та проведення на ній будівництва житлового будинку.

Згідно ч.2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім»ї і одержане за договором використано на її потреби.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона ( позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі , визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми ; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В суді встановлено, що 25 січня 2011 року ОСОБА_4 зобов»язалась передати у власність подружжю ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 250 000, 00 грн. із строком повернення грошей до 01.09.2013 р.

25 січня 2011 року ОСОБА_4 передала родині ОСОБА_4 75 000, 00 грн. ; через тиждень цього ж року ОСОБА_4 передала родині ОСОБА_4 50 000, 00 грн., які зняв з депозитного рахунку її син ОСОБА_8 на її прохання та під її відповідальність та 125 000, 00 грн. вона ж передала родині ОСОБА_8 частками протягом 4-х місяців, до травня 2011 року. Таким чином, загалом позивачка передала родині ОСОБА_8 обумовлену в розписці суму - 250 000, 00 грн. Розписка була написана на загальну суму боргу, на 250 000, 00 грн.

В дослідженій в суді розписці від 25.01.2011 року зазначені : час виникнення грошових зобов»язань ; кількість отриманий грошей в розмірі 250 000, 00 грн. ; цільове призначення позики - для купівлі земельної ділянки, будівництва жилого будинку ; визначений строк повернення боргу - до 1.09.2011 року, зазначені інші істотні умови, обов»язкові для договору позики.

За змістом ст. 1049 ЦК України позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Зважаючи на встановлені в суді обставини того, що грошові кошти за договором позики родина ОСОБА_8 брала на потреби сім»ї та використала їх спільно для купівлі земельної ділянки та на будівництво житлового будинку ; грошові зобов»язання не виконала та не повернула позикодавцеві зазначену у розписці грошову суму, суд вважає позовну вимогу ОСОБА_4 щодо стягнення в солідарному порядку з відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на свою користь боргу за договором позики в розмірі 250 000, 00 грн. обґрунтованою, доведеною та такою, що підлягає задоволенню.

Позовна вимога щодо солідарного стягнення боргу за договором позики з відповідача ОСОБА_7 задоволенню не підлягає, оскільки в сенсі правових норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини ( ст.ст. 65, 63 СК України, ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України), він є неналежним відповідачем у цій справі.

Судові витрати суд розподіляє у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 212, 214, 215, 88 ЦПК України, ст. 61 СК України, ст.ст. 1046-1049 ЦК України, суд

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_4 задовольнити частково.

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 суму боргу за договором позики в розмірі 250 000, 00 грн. ( двісті п»ятдесят тисяч гривень 00 копійок).

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь держави судовий збір в розмірі 2 500, 00 грн. ( дві тисячі п»ятсот гривень 00 копійок).

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особами - учасниками процесу, які не брали участь в судовому засіданні - в той же порядок та строк з дня отримання копії рішення суду.

Суддя : Н.Г.Скользнєва

28.04.2017