У х в а л а

31 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Гуменюка В.І.,

Лященко Н.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до Подільської районної у м. Києві державної адміністрації, фізичної особи - підприємця ОСОБА_9, ОСОБА_10, треті особи: Подільська районна у м. Києві рада, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юр-Карінос Андрій Євгенович, Київська міська рада, Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права спільної сумісної власності на приміщення, витребування майна із чужого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні спільною сумісною власністю,

в с т а н о в и л а :

Подільський районний суд м. Києва рішенням від 4 червня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 задовольнив частково:

- визнав недійсним договір купівлі-продажу нежилих приміщень № 1 - 4 (групи приміщень 21, літ. «Б») загальною площею 106,2 кв. м, що знаходяться у підвалі будинку АДРЕСА_1, укладений 13 лютого 2008 року між відділом приватизації комунального майна Подільського району м. Києва та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_9;

- визнав за ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 право спільної сумісної власності на зазначені приміщення;

- витребував у спільну сумісну власність ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 зазначені спірні приміщення.

Апеляційний суд м. Києва 20 липня 2016 року скасував рішення суду першої інстанції в частині визнання за позивачами права спільної сумісної власності на спірні приміщення та ухвалив у цій частині нове рішення, яким у задоволенні зазначеної позовної вимоги відмовив.

В іншій частині рішення суду першої інстанції апеляційний суд залишив без змін.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 12 липня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_10 задовольнила частково, рішення Подільського районного суду м. Києва від 4 червня 2015 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 20 липня 2016 року в частині вирішення позовних вимог щодо витребування майна із чужого незаконного володіння ОСОБА_10 скасувала та ухвалила у цій частині нове рішення, яким у задоволенні вказаної позовної вимоги відмовила.

У решті рішення Подільського районного суду м. Києва від 4 червня 2015 року в нескасованій при апеляційному перегляді частині та рішення Апеляційного суду м. Києва від 20 липня 2016 року суд касаційної інстанції залишив без змін.

3 жовтня 2017 року ОСОБА_4 звернулась до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підстав: неоднакового застосування судом касаційної інстанції статей 369, 387 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 14 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» (далі - Закон), що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності вказаного судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах зазначених норм матеріального права.

Обґрунтовуючи підставу подання заяви про перегляд зазначеного судового рішення суду касаційної інстанції, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 вересня 2012 року і постанову Вищого господарського суду України від 21 листопада 2016 року, в яких, на її думку, по-іншому застосовано вказані норми матеріального права.

На підтвердження підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на постанови Верховного Суду України від 4 і 11 грудня 2012 року, 26 червня 2013 року і 4 листопада 2015 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Ухвалюючи рішення від 12 липня 2017 року, про перегляд якого подано заяву, суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що спірні приміщення знаходяться у спільній власності власників квартир та квартиронаймачів і є допоміжними приміщеннями для забезпечення функціонування жилого будинку; однак на порушення положень статей 358, 368, 369 ЦК України позивачі не довели належними та допустимими доказами наявності у них повноважень представляти інтереси інших співвласників багатоквартирного будинку, а тому витребування спірних приміщень у спільну сумісну власність саме позивачів порушує права інших співвласників квартир та квартиронаймачів у жилому будинку, що не узгоджується з положеннями статті 14 Закону.

Разом з тим у судових рішеннях, наданих заявницею для порівняння, містяться такі висновки:

- в ухвалі від 5 вересня 2012 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з висновком суду першої інстанції про те, що спірні підвальні приміщення є допоміжними, а тому в силу положень частини другої статті 382 ЦК України позивачі та треті особи є їх власниками, володіють ними на праві спільної сумісної власності; і оскільки відповідачі не визнають цього права за позивачами та третіми особами, то таке право підлягає захисту в судовому порядку на підставі статті 392 ЦК України;

- у постанові від 21 листопада 2016 року Вищий господарський суд України погодився з висновками судів про визнання права спільної сумісної власності за співвласниками багатоквартирного будинку на допоміжні приміщення відповідно до частини другої статті 382 ЦК України; при цьому суди дійшли висновку (з чим погодився й суд касаційної інстанції) про відмову в задоволенні позовних вимог щодо скасування державної реєстрації права власності на спірні нежитлові приміщення за відповідачем (будівельною фірмою), оскільки позивач (ОСББ) не обгрунтував можливості відновлення порушеного права обраним ним способом захисту.

Отже, порівняння наведених судових рішень та судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

У наданих заявницею постановах Верховний Суд України дійшов таких правових висновків:

- права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України. У разі встановлення наявності речово-правових відносин до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У випадку, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно (постанови від 4 і 11 грудня 2012 року);

- відчуження майна, переданого в іпотеку під час проведення ліквідаційної процедури боржника здійснюється у порядку, визначеному Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Положеннями цього Закону не передбачено згоди іпотекодержателя на відчуження предмета іпотеки за договором, що укладається під час ліквідаційної процедури боржника, яка здійснюється в межах справи про банкрутство. Права третіх осіб на повернення майна не підлягають захистові шляхом задоволення позову до набувача майна з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно в набувача. Разом з тим право на звернення до суду з віндикаційним позовом має власник майна (постанова від 26 червня 2013 року);

- системний аналіз статей 331, 388, 876 ЦК України дає можливість зробити висновок, що застосування статті 876 цього Кодексу щодо визначення замовника власником об'єкта будівництва можливе лише у взаємозв'язку зі статтею 331 цього Кодексу, а саме за обов'язкової умови наявності права власності або права користування земельною ділянкою, на якій знаходиться нерухоме майно. В інших випадках відповідно до статті 376 ЦК України таке будівництво та нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, а особа, яка його здійснила, не набуває права власності на нього (постанова від 4 листопада 2015 року).

Отже, відсутні й підстави для перегляду рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року у зв'язку з його невідповідністю висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України від 4 і 11 грудня 2012 року, 26 червня 2013 року і 4 листопада 2015 року, оскільки рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не суперечить цим висновкам.

Таким чином, вважати подану заяву обґрунтованою немає підстав.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до Подільської районної у м. Києві державної адміністрації, фізичної особи - підприємця ОСОБА_9, ОСОБА_10, треті особи: Подільська районна у м. Києві рада, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юр-Карінос Андрій Євгенович, Київська міська рада, Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права спільної сумісної власності на приміщення, витребування майна із чужого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні спільною сумісною власністю за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Л.І. Охрімчук

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко