Провадження № 2/369/477/17
УХВАЛА

Іменем України

03.07.2017 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Волчко А.Я. ,

секретаря Раситюк М.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві заяву Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» про забезпечення позову у цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди завданої в результаті ДТП, -

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області знаходиться цивільна справа за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди завданої в результаті ДТП.

У подальшому Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Провідна» подала до суду заяву про забезпечення позовуза вх. №18849, де просили вжити заходи по забезпеченню позову, накласти арешт на нерухоме майно (квартира) за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер нерухомого майна 36022981, що належить Відповідачу на праві приваної власності. Заборонити проводити будь-які дії, повязані з відчуженням (купівля-продаж, дарування, застава, оренда та інші) та державною реєстрацією права власності на майно (квартира) за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер нерухомого майна 36022981.

Свої вимоги мотивували тим, що 11.09.2015 року постановою Оболонського районного суду міста Києва у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 23.07.2015 року, визнано винним Відповідача та притягнено його до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

На підставі заяви Страхувальника, зібраних документів та складеного страхового акту ПрАТ «СК «Провідна» було сплачено страхове відшкодування у розмірі 245 799,11 грн. за відновлювальний ремонт пошкодженого транспортного засобу.

09.06.2016 року Позивачем на адресу Відповідача було направлено вимогу за вих. №1317, про відшкодування суми заподіяного збитку, однак станом на день звернення до суду із заявою про забезпечення позову Відповідач так і не відшкодував понесені збитки Позивачу.

У відповідь на зазначену претензію, у своєму листі за вих. №7779 від 17.08.2016 року, Відповідач зазначив, що вважає суму матеріальної шкоди значно завищеною, перебуває у важкому матеріальному становищі та переживає фінансові труднощі, а тому просив зменшити розмір відшкодування на 100 000,00 грн. з розстрочкою платежу на 2 роки.

Оскільки пропозиція Відповідача була неприйнятною для Позивача, останній звернувся до суду з метою відшкодування шкоди в повному обсязі.

Позивач зазначає, що накладення арешту жодним чином не зможе порушити права інших осіб у зв'язку із застосуванням відповідних заходів, тому просили задовольнити заяву про забезпечення позову.

Сторони в судове засідання не з'явились, проте їх неявка не перешкоджає розгляду заяви. У зв'язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заяву Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» про забезпечення позову слід залишити без задоволення, з огляду на наступне.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

У розумінні п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободтермін «суд встановлений законом» поширюється не лише на правову основу створення чи законності існування суду, але й на положення щодо його компетенції та повноважень і на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року та «Лавентс проти Латвії» від 7 листопада 2002 року).

Відповідно до ч.1, ч.3 ст.151 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Згідно з ч.3 ст.151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити в подальшому неможливим виконання рішення суду.

Частиною 2 ст.152 ЦПК України передбачено, що у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Відповідно до абз.1 ч.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" суд (суддя), розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Тобто, законодавець вказує лише на можливість, а не обов'язок суду забезпечити позов, при чому відповідно до вимог законодавства це можливо за умови, що з матеріалів справи чи самої заяви про забезпечення позову вбачається, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Право кожного на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його прав та обов'язків цивільного характеру передбачено і п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню відповідно дост. 9 Конституції України та ст. ст.2,8 ЦПК України.

Крім того, відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод як джерело права.

Згідно з ч.1 ст.1 Першого протоколу до цієї Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Окрім національного законодавства, також і прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року).

Судом перевірено аргументованість заяви про забезпечення позову щодо застосовування заходів забезпечення позову, зазначених заявником і не встановлено реальної небезпеки, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення, або навіть неможливості у майбутньому виконати рішення суду. Заявником не надано докази, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, зазначених в ч. 3 ст. 151 ЦПК України., окрім того, заявником не було надано доказів вартості майна, що належить відповідачеві на праві власності, з метою обґрунтування співрозмірності з заявленими вимогами. Також позивач не вказує розмір забезпечення позовних вимог, а тому застосоване судом забезпечення може бути неспіврозмірним з заявленими вимогами.

Також, заявник жодним чином не підтверджує імовірність відчуження майна відповідачем та не надає жодних доказів про можливість відчуження цього майна як відповідачем так і іншими особами.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 151, 152, 153, 209, 210 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» про забезпечення позову у цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди завданої в результаті ДТП відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: Волчко А.Я.