Справа № 145/1651/16-ц Провадження № 22-ц/772/2866/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 47Доповідач Войтко Ю. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Войтка Ю.Б.,

Суддів: Міхасішина І.В., Стадника І.М.,

При секретарі: Безрученко Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 28 вересня 2017 року в справі за позовом

ОСОБА_2 до Тиврівської районної державної адміністрації , третя особа, що не заявляє самостійних вимог - Маловулизька сільська рада, про визнання права власності на земельну частку (пай) та виділення її в натурі, -

встановила:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним вище позовом, в обґрунтування якого посилалася на те, що вона з 09 березня 1994 року по 10 листопада 2000 року була членом та працювала в Сільськогосподарському виробничому кооперативі «Рогізнянський» на посаді повара.

02 червня 1995 року колективному сільськогосподарському кооперативу «Рогізнянський» було видано державний акт на право колективної власності. В списки пайовиків, які додавалися до державного акту на право колективної власності та які є невід'ємною його частиною, її не включили з невідомих для неї причин, чим порушили її право на земельну частку (пай) як члена колективного сільськогосподарського кооперативу «Рогізнянський», адже відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання і земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» члени сільськогосподарського кооперативу мають право на земельну частку (пай).

У квітні 2016 року вона звернулася із заявою до Маловулизької сільської ради з проханням видати земельну частку (пай). У відповіді сільської ради, викладеній у листі від 18.05.2016 року № 8-02/18, зазначено, що сільська рада не може надати пай, оскільки розпорядником земель за межами населених пунктів є районні державні адміністрації. Її право на пай сільська рада не заперечувала, підтвердила, що її прізвища в списку пайовиків немає та рекомендувала звернутися до суду з позовом про визнання права власності на земельну частку (пай).

У червні 2016 року позивач звернулася із заявою про видачу земельної частки (паю) до Тиврівської районної державної адміністрації, яка у своїй відповіді від 12.07.2016 року зазначила, що набути право власності на земельну частку (пай) на території Маловулизької сільської ради вона може на підставі рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Площа земельної частки (паю) за межами населеного пункту с.Рогізна для ведення товарного сільськогосподарського виробництва без визначення її в натурі (на місцевості) становить 5,65 ум.кад.га., грошова оцінка такого паю розміром 5,65 умовних кадастрових гектарів станом на 01.01.2016 року становить 161079,90 грн.

ОСОБА_2 не була обізнана в діючому законодавстві, не знала про Указ Президента України про розпаювання земель, який був прийнятий у 1995 році, так як не була учасником конституційного провадження та не було безумовного обов'язку знати зміст даних актів, про своє право на земельну частку (пай) вона дізналася лише у 2016 році і звернулася з відповідними заявами про видачу паю до Маловулизької сільської ради та Тиврівської районної державної адміністрації, тому строк звернення до суду пропустила з поважних причин.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України від 27 серпня 2014 року по справі № 6-12823св14, зазначено, що право особи на земельну частку (пай) виникає з моменту отримання сільськогосподарським підприємством державного акта про право колективної власності, в якому ця особа вказана як така, що має право за земельну частку (пай). Це право є непорушним та підлягає захисту без обмеження строком позовної давності. Суди в порушення норм статей 212-214,315 ЩІК України наведеного не врахували, докази щодо виникнення у позивача права на земельну частку (пай) не перевірили та у зв'язку із цим дійшли передчасного висновку про застосування наслідків пропуску позовної давності.

Просила поновити строк позовної давності як такий, що пропущений з поважних причин. Визнати за нею право власності на земельну частку (пай) площею 5,65 умовних кадастрових гектарів вартістю 161079,90 грн. Зобов'язати Тиврівську районну державну адміністрацію Вінницької області виділити їй в натурі (на місцевості) земельну ділянку в розмірі земельної частки (паю) 5,65 умовних кадастрових гектарів із земель запасу чи резервного фонду на території Маловулизької сільської ради Тиврівського району Вінницької області.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 28 вересня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильність встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильність оцінки судом доказів, які мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Сторони, повідомлені в установленому порядку про дату, час і місце апеляційного розгляду справи, до суду не зявилися, що відповідно до ст. 305 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Тиврівська РДА надіслала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить розглянути апеляційну скаргу у відсутності представника Тиврівської РДА, а апеляцію ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно трудової книжки ОСОБА_2 09 березня 1994 року була прийнята в члени СВК "Рогізнянський" на посаду повара, де пропрацювала до 10.11.2000 року (а.с.7-8). При цьому суд не взяв до уваги посилання позивача на запис у трудовій книжці, як на підтвердження своїх вимог, так як трудова книжка свідчить не про членство в СВК, а про наявність трудових відносин.

Також позивачкою не надано суду державний акт на право колективної власності, виданий 02 червня 1995 року колективному сільськогосподарському кооперативу «Рогізнянський», на який вона посилається, при чому сама зазначає. що в списки пайовиків, які додавалися до державного акту на право колективної власності та які є невід'ємною його частиною, її не включено.

Відповідно до архівної довідки, виданої архівним сектором Тиврівської РДА Вінницької області (а.с.64) рішенням засідання правління КСП "Рогізнянське" с. Рогізна Тиврівського району Вінницької області ОСОБА_3 прийнята в члени КСП і на роботу зам.повара (протокол засідання правління від 04.03.1994 №3), однак позивачкою не надано статут КСП "Рогізнянський", а надано Статут СВК "Рогізнянський", затверджений зборами засновників, протокол №1 від 01.03.2000 року, зареєстрований в Тиврівській РДА за №146 від 14.03.2000 року (а.с.53-60), який не може стверджувати про порядок прийняття в члени КСП "Рогізнянський" станом на 09.03.1994 року правлінням КСП, так як даний статут затверджено після розпаювання земель КСП "Рогізнянський".

Суд також вважав, що список осіб, які мають право на майновий пай в КСП "Рогізнянський" станом на 01.03.2000 року, не доводить членства ОСОБА_2 в КСП "Рогізнянський" станом на 08.08.1995 р.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції вірно виходив з того, що зі змісту статей 22, 23 Земельного Кодексу України (561-12) та Указу Президента України від 8 серпня 1995р. право на земельну частку (пай) у таких випадках особа набуває за наявності усіх трьох умов (перебування в членах КСП, включення до списку осіб, доданого до Державного акта на право колективної власності на землю, одержання КСП Державного акта), однак позивачем не надано доказів даних обставин, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та непідтвердженими належними доказами.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Вирішуючи спір суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позову в зв'язку з відсутністю передбачених законом підстав.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 Постанови від 16.04.2004 року №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Позови громадян, пов'язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо.

Як встановлено по справі державний акт на право колективної власності виданий колективному сільськогосподарському кооперативу «Рогізнянський» 02.06.1995 року. До списку громадян, які мають право на земельну частку (пай), ОСОБА_2 не була включена. Протоколи зборів КСП, де розглядалися питання відмови, надання земельних часток (паїв) не збереглись.

Пунктом 1 Указу Президента України від 08.08.1995 року №720/95 установлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств.

Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Відповідно до пункту 2 даного Указу право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства (далі САТ), в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються його членами відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Отже, для того, щоб набути право на земельну частку (пай), згідно з даним пунктом Указу, необхідна наявність таких обставин: щоб особа була членом колективного сільськогосподарського підприємства; була внесена до списку осіб, що додається до державного акта на право колективної власності на землю; колективне сільськогосподарське підприємство отримало акт про право колективної власності на землю.

У ч. 1 ст. 1 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" зазначено, що право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну часту (пай) у встановленому законодавством порядку.

Частиною 3 ст. 1 цього Закону передбачено, що право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.

Список громадян як додаток до державного акта формується самим підприємством відповідно до статуту, розглядається і затверджується загальними зборами (зборами уповноважених) членів підприємства та підписується головою сільськогосподарського підприємства та головою місцевої ради.

Розпорядження земельними ділянками, що перебувають у колективній власності громадян, здійснюється за рішенням загальних зборів колективу співвласників.

Якщо громадянина помилково (безпідставно) не внесено до списку-додатка до державного акта на право колективної власності на землю до проведення розпаювання і видачі сертифікатів, йому необхідно звернутися до зборів співвласників з питанням щодо внесення особи до списку-додатка. Якщо розпаювання земель вже проведено, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання. Якщо згоди не досягнуто, спір відповідно до чинного законодавства України розглядається тільки в судовому порядку.

З огляду на викладене, підставою для надання права на земельну частку (пай) із земель резервного фонду особам, що були помилково (безпідставно) не включені до списку-додатка до державного акта на право колективної власності на землю, може бути лише рішення суду.

Оскільки ОСОБА_2 не вчиняла ніяких дій, направлених на включення до списку додатка до державного акта на право колективної власності на земельну ділянку до проведення розпаювання, не наполягала на перепаюванні після його проведення, не надала суду доказів неправомірності не включення її до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю та таких вимог, відповідно до ст. 11 ЦПК України позивач не заявляла, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що таке право на земельну частку (пай), відповідно до порядку встановленого законом, ОСОБА_2 не набула.

Отже колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 28 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_4

Судді: (підпис) ОСОБА_5

(підпис) ОСОБА_6

Згідно з оригіналом:

Суддя апеляційного суду Войтко Ю.Б.