Справа № 733/1983/15-ц Провадження № 22-ц/795/1314/2017 Головуючий у I інстанції -Карапиш Т. В. Доповідач - Шитченко Н. В.
Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючої - судді Шитченко Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Мамонової О.Є.,

із секретарем - Зіньковець О.О.,

за участю представника скаржника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Ічнянського районного суду від 26 квітня 2017 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на постанову державного виконавця органу державної виконавчої служби Ічнянського районного ВДВС ГТУЮ в Чернігівській області про відкриття виконавчого провадження, постанову про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 22 грудня 2016 року, -

в с т а н о в и в:

Ухвалою від 26 квітня 2017 року Ічнянський районний суд скаргу ОСОБА_1 задовольнив. Скасував постанову державного виконавця органу державної виконавчої служби Ічнянського районного ВДВС ГТУЮ в Чернігівській області Макаренка О.Г. про відкриття виконавчого провадження від 22 грудня 2016 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу в розмірі 4000 доларів США. Скасував постанову органу державної виконавчої служби Ічнянського районного ВДВС ГТУЮ в Чернігівській області Макаренка О.Г. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 22 грудня 2016 року по виконавчому провадженні № 53182516. Зобов'язав державного виконавця органу державної виконавчої служби Ічнянського районного ВДВС ГТУЮ в Чернігівській області Макаренка О.Г. зняти арешт з накладеного у ВП № 53182516 постановою від 22 грудня 2016 року на трактор марки «Бєларусь»-892 д.н. НОМЕР_1, 2010 року випуску та скасувати оголошену заборону відчуження такого майна.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати оскаржувану ухвалу суду та постановити нову, якою відмовити у задоволенні скарги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не взяв до уваги тієї обставини, що державний виконавець, відкриваючи виконавче провадження, повністю діяв в межах своїх повноважень та у відповідності до вимог ст. 17 ЗУ «Про виконавче провадження», оскільки до рішень, що підлягають примусовому виконанню виконавчою службою, віднесені, зокрема, і ухвали суду.

Скаржник зазначає, що саме через невиконання мирової угоди в частині дотримання строків сплати коштів, яка була затверджена ухвалою суду від 30 червня 2016 року, вона звернулась із заявою про видачу виконавчого листа, який і був виданий судом.

Посилається також на те, що питання виконання мирової угоди, яка затверджена ухвалою суду, врегульовано нормами процесуального права, у зв'язку із чим виникає право на звернення рішення до примусового виконання. Натомість, районний суд в своїй ухвалі дійшов до необґрунтованого висновку про те, що мирова угода, затверджена ухвалою суду, не може бути пред'явлена до виконання, оскільки такий документ не набуває статусу виконавчого документа.

На думку ОСОБА_2, посилання суду про передчасність відкриття виконавчого провадження є не зрозумілим, оскільки право на звернення про примусове виконання пункту мирової угоди щодо сплати 4000 доларів США виникло 02 грудня 2016 року, а не 01 травня 2017 року, як зазначено у оскаржуваній ухвалі.

Крім того, апеляційна скарга містить посилання про недотримання районним судом строків розгляду скарги на дії державного виконавця, встановлених ст. 386 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника скаржника, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а ухвала суду - залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 312 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо визнає, що судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань, оскільки у відповідності до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Задовольняючи скаргу ОСОБА_1 та скасовуючи постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 22 грудня 2016 року, суд першої інстанції виходив з того, що ухвала Ічнянського районного суду від 30 червня 2016 року, на виконання якої відкрито виконавче провадження, не містить припису про її примусове виконання, а отже і не відповідає вимогам ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» в розумінні п. 2 ч. 2 ст. 17 цього Закону. Скасовуючи постанову державного виконавця про арешт майна боржника від 22 грудня 2016 року, районний суд зазначив, що посадовою особою органу ДВС допущено порушення встановленого законом порядку повідомлення боржника про винесення постанови про накладення арешту і в порушення ст. 26 Закону не були проведені відповідні перевірки щодо належності ОСОБА_1 майна, на яке накладено арешт.

Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду і вважає його законним і обґрунтованим, враховуючи наступне.

У справі встановлено, що ухвалою від 30 червня 2016 року Ічнянський районний суд визнав мирову угоду, укладену між ОСОБА_4, яка діє як представник за довіреністю ОСОБА_2, та ОСОБА_1, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування (а.с. 197-198). За умовами визнаної судом мирової угоди ОСОБА_1 в рахунок вартості майна, яке було отримано ОСОБА_2 у спадщину, а саме: 1/4 частини магазину, розташованого в АДРЕСА_1; 1/4 частини трактору марки «Бєларусь»-892 д.н. НОМЕР_1; 1/4 частини легкового автомобіля марки SSANG YONG REXTON д.н. НОМЕР_2; грошового вкладу в кредитній спілці «Копілка» у розмірі 39085,34 грн та належної частини житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_2, після затвердження мирової угоди сплачує останній компенсацію у розмірі 20000 доларів США таким чином: 30 червня 2016 року - 20000 грн, при вступі ухвали в законну силу - 39085,34 грн, до 01 грудня 2016 року - 4000 доларів США, до 01 травня 2017 року - 13584 доларів США.

На підставі заяви про примусове виконання, поданої 22 грудня 2016 року, того ж дня постановою державного виконавця органу ДВС Ічнянського районного ВДВС ГТУЮ у Чернігівській області відкрито виконавче провадження № ВП 53182516 з виконання ухвали Ічнянського районного суду від 30 червня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4000 доларів США (а.с. 234).

Іншою постановою державного виконавця від 22 грудня 2016 року було накладено арешт на трактор колісний марки «Беларус»-892 д.н.з. НОМЕР_1, 2010 року випуску, двигун № НОМЕР_3, шасі № НОМЕР_4, Заводський № НОМЕР_5 та тип ТЗ марка, ГАЗ 53Б, самоскид-С, колір синій, реєстраційний № НОМЕР_6, НОМЕР_7, оголошено заборону на його відчуження (а.с. 235).

Відповідно ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону).

Згідно положень ст. 26 Закону виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у ст. 3 цього Закону. У вказаній нормі наведений перелік рішень, що підлягають примусовому виконанню, та виконавчих документів. Такими виконавчими документами відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 Закону визначені: виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом. Як визначив законодавець такими ухвалами є ті, які за змістом характеризуються реалізованістю і вимагають примусового виконання, зокрема, про забезпечення позову; стягнення цивільних процесуальних штрафів як заходів (санкцій) цивільної процесуальної відповідальності до осіб, які не виконали покладених на них конкретних процесуальних обов'язків в складі цивільних процесуальних правовідносин у справі; про поворот виконання, тощо.

Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

За положеннями ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у ст. 3 цього Закону. Як вбачається з матеріалів справи (а.с. 223), представник ОСОБА_2 зверталась до суду з заявою на видачу виконавчого листа за ухвалою суду про затвердження мирової угоди. Вказана заява містить резолюцію головуючого судді по справі на видачу виконавчого листа. Разом з тим, як вбачається з постанови про відкриття виконавчого провадження, яка оскаржується, виконавче провадження було відкрито не на підставі виконавчого листа, а саме за ухвалою суду про затвердження мирової угоди.

Колегія суддів вважає, що вказана ухвала не відноситься до судових рішень, вказаних у п. 2 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про виконавче провадження», що можуть бути підставою для відкриття виконавчого провадження без видачі виконавчого документа. Крім цього, представник ОСОБА_2 вказує в апеляційній скарзі, що зверталась до суду з заявою про видачу виконавчого листа, який нею був поданий до ВДВС ГТУЮ. Отже, на думку апеляційного суду, відкриваючи виконавче провадження за ухвалою суду про затвердження мирової угоди, а не за виконавчим листом, що виданий у встановленому порядку із зазначенням у ньому необхідних реквізитів, державний виконавець порушив визначену законом процедуру для відкриття виконавчого провадження.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що державний виконавець діяв поза межами наданих йому ЗУ «Про виконавче провадження» повноважень та неправомірно виніс постанову про відкриття виконавчого провадження на примусове виконання ухвали Ічнянського районного суду від 30 червня 2016 року, а отже, і доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу колегії суддів.

Крім того, апеляційний суд вважає, що хоча ухвала Ічнянського районного суду від 26 квітня 2017 року в частині скасування постанови державного виконавця від 22 грудня 2016 року про арешт майна боржника заявником не оскаржується, висновок районного суду з цього приводу є також правильним і обґрунтованим.

Так, відповідно ч. 7 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі якщо у заяві стягувача зазначено конкретне майно боржника, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження перевіряє в електронних державних базах даних та реєстрах наявність права власності або іншого майнового права боржника на таке майно та накладає на нього арешт. На інше майно боржника виконавець накладає арешт в порядку, визначеному ст. 56 Закону.

В порушення даних вимог державний виконавець поверхнево здійснив обов'язки щодо вжиття заходів для перевірки наявності у боржника майна, на яке в подальшому наклав арешт. Як вбачається з матеріалів справи, боржник ОСОБА_1 згідно правовстановлюючих документів не є власником арештованого майна - трактора «Беларус»-892 д.н.з. НОМЕР_1 та транспортного засобу марки ГАЗ 53Б, тип Т3 Самоскид-С, д.н.з. НОМЕР_6 (а.с. 238-239), отже, виконавцем був не дотриманий порядок виявлення майна боржника та накладення на нього арешту, що правомірно стало підставою для скасування вищезазначеної постанови виконавця від 22 грудня 2016 року.

Доводи апеляційної скарги про недотримання районним судом строків розгляду скарги у відповідності ст. 386 ЦПК України не впливають на правильність висновків районного суду і не є підставою для скасування вірного по суті судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на нормах права, ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права, і підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п. 1 ч. 1 ст. 312, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Ухвалу Ічнянського районного суду від 26 квітня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: