Справа № 201/1888/17
Провадження № 2/201/1157/2017
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2017р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

при секретарі Кірієнко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» про визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

02.02.2017р. ОСОБА_1 звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф», в якому просить суд визнати договір фінансового лізингу № 2162 від 26.11.2016р., укладений між ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» та ОСОБА_1 недійсним в силу його нікчемності та стягнути з відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» на її користь кошти в сумі 40000грн. сплачені за нікчемним правочином як такі, що були помилково внесені (а.с. № 26).

В обґрунтування позовних вимог позивачка в позовній заяві посилається на те, що 26.11.2016р. між нею та ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» було укладено договір № 2162 фінансового лізингу. Предметом договору згідно п. 1.1 даного договору є автомобіль Kia Picanto, з обємом двигуна - 1,2.

Позивачка зазначає, що на момент її звернення до відповідача для укладення договору фінансового лізингу в типовій формі договору були вже надруковані всі умови договору, окрім: дати укладення договору, відомостей про представника відповідача, персональних даних позивачки, предмету лізингу, місця зберігання предмету лізингу. 21.11.2016р. позивачкою було сплачено кошти, а саме авансовий платіж, на рахунки відповідача у розмірі 40000 грн. Позивачка вважає вказаний договір є недійсним в силу його нікчемності, а кошти які були сплачені відповідачу, є безпідставно отриманими.

Крім того, позивачка вважає умови укладеного договору лізингу несправедливими та такими, що порушують вимоги ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», договір укладено без дотримання нотаріальної форми договору, в порушення вимог ч. 2 ст. 799 ЦК України, а також зазначає про невизначеність предмету лізингу з урахування специфікації, ціни та лізингових платежів, вважає несправедливими умови укладеного ним договору, які порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві. Також зазначає, що при підписанні договору № 2162 від 26.11.2016р. відповідачем не було надано їй ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії) та що суперечить вимогам закону.

Представник позивачки - ОСОБА_2 (діє на підставі договору № 21/17-к про надання правової допомоги адвокатом від 21.03.2017р. а.с. № 74 75) в судове засідання надав заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, справу просив розглянути без участі сторони позивача (а.с. № 73).

Представник відповідача в судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням з відміткою про вручення (а.с. № 72). Про причини неявки суду не повідомив, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звернувся.

В письмових запереченнях, поданих до суду 28.03.2017р., представник відповідача - ОСОБА_3 (діє на підставі довіреності від 16.11.2016р. а.с. № 66) просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, а справу розглянути за його відсутності (а.с. № 31 41).

Так, в наданих до суду запереченнях представник відповідача зазначає, що позивачка не сплатила 50% вартості транспортного засобу, як це передбачено умовами договору, а тому ТЗ позивачці поставлено ще не було. Відповідач підтверджує намір спроможність поставки ТЗ позивачці, після виконання нею своєї частини зобов'язань. Також сторона відповідача в свої запереченнях зазначала, що право вибору продавця надано позивачці без будь-яких застережень.

Відповідно до сайту Мінюсту, відповідач не має жодного невиконаного зобов'язанні (незавершеного виконавчого провадження). Відповідач добросовісно ставиться до договору, на відміну від позивачки, що намагається ухилитися від взятих на себе зобовязань.

Сторони мали намір укласти саме договір лізингу, а не купівлі-продажу. В момент підписання договору сторонами досягнути всіх істотних умов, визначених ЗУ «Про фінансовий лізинг». Умови договору є чесними і пропорційними з урахуванням особливостей непрямого лізингу.

Сторони керувалися принципами диспозитивності та свободи укладання договору (дозволено все, що не заборонено).

Як зазначає представник відповідача, позивачка плутає лізингодавця з продавцем і застосовує законодавство про захист прав споживачів. Хоча, лізингодавець не є продавцем, а є покупцем і не несе відповідальність за якість товару.

Нотаріальна форма для непрямого лізингу не обов'язкова (ЗУ «Про фінансовий лізинг»), жодний нотаріус не посвідчує договори непрямого лізингу, Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій забороняє посвідчувати договори непрямого лізингу.

Крім того, на момент укладення договору в Україні не видавали ліцензії для непрямого лізингу, а тому, відповідно до ст. 20 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» дозволено здійснювати такий вид господарської діяльності без ліцензії.

Таким чином, права споживача не були порушені, а небажання позивача виконувати договірні зобовязання не є підставою для визнання договору недійсним.

Також, представник відповідача категорично не погоджується з твердженням позивача про наявність несправедливих умов у спірному договорі, укладеному між сторонами. Вважає, що аналіз умов договору лізингу дає підстави зробити висновок про відсутність істотного дисбалансу договірних прав та обовязків на шкоду позивачу. Навпаки, позивач не бере до уваги той факт, що відповідач здійснює свою господарську діяльність та несе за договором лізингу великі ризики, зокрема в частині можливого знищення або пошкодження предмету лізингу (а.с. № 37 41).

За таких обставин, на підставі ст. 169, ч. 2 ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами, а з урахуванням того, що відповідач надав суду заперечення, то суд вважає за можливе винести по справі рішення на загальних підставах, встановлених главою 7 розділу III ЦПК України.

Суд, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

26.11.2016р. між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» було укладено договір фінансового лізингу № 2162. Предметом договору, згідно п. 1.1 даного договору, є автомобіль Kia Picanto, з обємом двигуна 1,2 (а.с. № 7 21).

Того ж дня позивачкою було сплачено кошти, а саме авансовий платіж, на рахунки відповідача у розмірі 40000 грн., що підтверджується квитанцією № 96857988 від 26.11.2016р. (а.с. № 22).

Як зазначено в договорі, авансовий платіж обов`язковий платіж, що складає частину від вартості предмета лізингу, який сплачується лізингоодержувачем на користь лізингодавця до моменту передачі предмета лізингу.

За умовами розділу І договору лізингу, предметом лізингу є транспортний засіб, зазначений у ст. 1.1 та у специфікації (додаток № 2 договору), в якому визначаються детальні особливості предмету лізингу.

Згідно п. 5.8 вказаного договору, лізингоодержувач свідомо обирає предмет лізингу, який визначається у п. 1.1 даного договору. В результаті цього лізингодавець не несе відповідальності за будь-які особливі характеристики або придатність предмета лізингу для будь-якої мети.

Відповідно до умов п. 8.2 договору фінансового лізингу, вартість предмету лізингу на момент укладення договору становить 14738 доларів США з урахуванням ПДВ, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 395000 грн.

У пункті 8.3 договору зазначено, що гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, який визначений на дату даного договору, може змінюватись у випадку зміни обмінного курсу долара США до української гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця.

Пунктом 8.5 вказаного договору передбачено, що всі платежі, які визначаються у додатку № 1 та додатку № 3 до даного договору сплачуються лізингоодержувачем на умовах, передбачених договором. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно обмінного курсу долара США до української гривні на фактичну дату зарахування платежу на рахунок лізингодавця.

Згідно п. 1.7 договору, лізингодавець передає у користування лізингоодержувачу предмет лізингу протягом терміну, який становить не більше 30 (тридцяти) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію угоди, авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.5 ст. 9 даного договору.

Пунктом 3.4.3 передбачено, що лізингоодержувач зобов`язаний відмовитись або розірвати договір у передбачених даним договором або чинним законодавством випадках.

Зі змісту п. 12.1 слідує, що лізингоодержувач, який не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо наміру розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа та зазначенням реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення повернення коштів.

Згідно ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За правилами ч. 1 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ст. 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

За приписами ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач має право: обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу. Означені права лізингоодержувача не знайшли свого відображення у змісті оспорюваного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами говору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу дається право користування предметом лізингу; розмір лізингових платежів; інші мови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні лізингоодержувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуто ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Між сторонами укладено договір фінансового лізингу від 26.11.2016р. № 2162, тобто лізингодавець (відповідач) зобов'язаний придбати предмет лізингу в майбутньому, саме після виконання лізингоодержувачем певних зобов'язань.

На момент укладення спірного договору позивачка ОСОБА_1 особисто обрала і сторони договору погодили, що предметом лізингу є автомобіль Kia Picanto, з обємом двигуна 1,2 та лізингодавець (відповідач) зобов'язаний набути у свою власність цей автомобіль, після виконання певних умов, зареєструвати, застрахувати та передати предмет лізингу у користування позивачці.

Таким чином, суд вважає, що позивачка ОСОБА_1 помилилась у трактуванні норм чинного законодавства України та не врахувала особливість укладеного між сторонами правочину, а саме договору фінансового непрямого лізингу. Сторони визначили, що предметом лізингу, відповідно до п. 1.1 договору фінансового лізингу від 26.11.2016р. є транспортний засіб: автомобіль марки та моделі Kia Picanto, з обємом двигуна -1,2, що є головною умовою визначення предмету договору, інші відомості товару будуть вказані у акті приймання-передачі у момент отримання.

Відповідно до умов п. 8.2 договору фінансового лізингу, вартість предмету лізингу на момент укладення договору становить 14 738 доларів США з урахуванням ПДВ, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 395 000 грн.

Того ж дня позивачкою було сплачено кошти, а саме авансовий платіж, на рахунки відповідача у розмірі 40 000 грн.

Отже, з огляду на особливості укладеного договору, ним були визначені та погоджені всі необхідні умови і він відповідає вимогам закону.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивачка посилається на несправедливість умов договору, дисбаланс прав та обов'язків сторін на користь лізингодавця. Зокрема, зазначає, що із змісту договору випливає, що лізингоодержувач в жодному разі не може вплинути на вибір продавця та підбір товару за вигідною для нього ціною. Таке обмеження лізинггоодержувача та невизначеність з обсягом майбутніх лізингових платежів, на думку ОСОБА_1, ставить її в повну залежність від відповідача, інтерес якого полягає в отриманні більшого прибутку від якомога дорожчого предмету лізингу. Крім того, позивачка зазначає, що оспорюваний договір фінансового лізингу не встановлює жодної відповідальності (компенсації) у випадку невиконання лізингодавцем його обовязків (не поставка, несвоєчасна поставка предмета лізингу).

В силу п.п. 3, 4, 6, 16 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; встановлення обовязку споживача виконати всі зобовязання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх.

Чинним законодавством України передбачено захист не тільки споживачів послуг. Законом на рівні зі споживачами також захищено права та обов'язки суб'єктів господарювання, що здійснюють певний вид економічної діяльності відповідно до норм чинного законодавства України, які несуть певні ризики та мають на меті отримати прибуток з подальшою сплатою відповідних податків та зборів.

Так, суд погоджується з тим, що загальне враження від спірного договору лізингу на перший погляд виглядає таким чином, що договірні умови відповідальності за договором більш жорсткіше виписані по відношенню до лізингоодерждувача. Однак, суд вважає, що, оскільки лізингодавець виконує більший функціональний обєм і несе більші ризики, що залежить від своєчасного та повного внесення позивачкою лізингових платежів, тому, логічно, що договірні норми повинні в більшій мірі стимулювати саме лізингоодержувача щодо виконання договірних умов.

Відповідно до ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Щодо посилання позивачки на порушення відповідачем норм ЗУ «Про захист прав споживачів» шляхом встановлення в договорі дисбалансу прав та обов'язків сторін, суд враховує, що істотний дисбаланс прав та обов'язків споживача та продавця (виконавця) повинен мати комплексний вираз та не може проявлятися в окремому пункті (окремих пунктах) договору. Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. З ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Отже, у зв'язку з тим, що діяльність з фінансового лізингу повністю визначена чинним законодавством України та контролюється Нацкомфінпослуг, укладений між сторонами договір відіграє значну, вирішальну роль у регулюванні правовідносин між сторонами. І саме в правочині максимально точно визначені всі його істотні умови, порядок укладання договору, права та обов'язки сторін і правові наслідки, які наступають після належного або неналежного виконання сторонами своїх зобов'язань. З аналізу умов спірного договору, не вбачається істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позивачці ОСОБА_1 та навпаки необхідно враховувати, що відповідач здійснює свою господарську діяльність та несе певні ризики, умови договору побудовані таким чином, які максимально захищають права та інтереси не тільки відповідача, а й інших клієнтів відповідача, та повністю відповідають вимогам ст.ст. 10-11 ЗУ «Про фінансовий лізинг».

Також суд не погоджується з твердженнями позивачки щодо відсутності у відповідача ліцензії для здійснення фінансових послуг по залученню фінансових активів від фізичних осіб, що суперечить вимогам законодавства та призводить до недійсності правочину в розумінні ст. 227 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про ліцензування видів господарської діяльності» від 02.03.2015р. №222-VIII, цей закон регулює суспільні відносини у сфері ліцензування видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, визначає виключний перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, встановлює уніфікований порядок їх ліцензування, нагляд і контроль у сфері ліцензування, відповідальність за порушення законодавства у сфері ліцензування видів господарської діяльності.

Згідно із п. 2 ч.1 ст. 7 ЗУ «Про ліцензування видів господарської діяльності» надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) є видом господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню.

Положеннями ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про ліцензування видів господарської діяльності» встановлено, що у разі запровадження ліцензування нового виду господарської діяльності або нової частини виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню, ліцензійні умови провадження нового виду господарської діяльності або нової частини виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню, набирають чинності у строк, необхідний для приведення об'єктом господарювання своєї діяльності у відповідність із вимогами ліцензійних умов, але не менш як через два місяці з дня їх прийняття.

Відповідно до ч.ч.1 і 4 ст. 9 ЗУ «Про ліцензування видів господарської діяльності» ліцензіат зобов'язаний виконувати вимоги ліцензійних умов відповідного виду господарської діяльності, а здобувач ліцензії для її одержання - відповідати ліцензійним умовам. Органи ліцензування оприлюднюють ліцензійні умови і зміни до них на своєму офіційному веб-сайті.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про ліцензування видів господарської діяльності» ліцензійні умови - нормативно-правовий акт Кабінету Міністрів України, положення якого встановлюють вичерпний перелік вимог, обов'язкових для виконання ліцензіатом, а вичерпний перелік документів, що додаються до заяви про отримання ліцензії.

Таким чином, здійснення господарської діяльності, яка підлягає ліцензуванню, законодавець ставить в пряму залежність від прийнятих ліцензійних умов на здійснення такого виду діяльності.

На офіційному сайті Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі - Нацкомфінпослуг), у розділі «Законодавство, що регулює діяльність фінансових компаній, ломбардів та лізингодавців» відсутні ліцензійні умови на провадження такого виду діяльності як фінансовий лізинг.

Отже, TOB «Лізингова компанія «Авто Лайф» займається виключним видом господарської діяльності по наданню послуг з фінансового лізингу без набуття спеціального статусу фінансової установи.

Відповідно до ч. 4 ст. 5 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

Розпорядженням Держкомфінпослуг від 22.01.2004р. № 21 затверджено Положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами (далі - Положення № 21).

Пунктом 1.2 Положення № 21 визначено, що положення встановлює можливості надання послуг з фінансового лізингу та порядок, якого необхідно дотримуватись при наданні цієї послуги юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але мають визначене законами та нормативно-правовими актами Національної комісії, що здійснює державне врегулювання у сфері ринків фінансових послуг, право надавати послугу з фінансового лізингу (далі - юридичні особи).

Відповідно до визначення термінів, наведених у п. 1.3 Положення №21, тимчасова послуга з фінансового лізингу (послуга з фінансового лізингу) - операції з фінансовими активами, які полягають в набутті юридичною особою (лізингодавцем) у власність речі у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передачі цієї речі у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату лізингові платежі) на підставі договору фінансового лізингу.

Згідно з п. 2.1 ст. 2 Положення № 21 юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності:

*внутрішніх правил з надання послуги з фінансового лізингу, затверджених уповноваженим органом юридичної особи, згідно установчих документів;

*кваліфікованих працівників, які безпосередньо здійснюють діяльність з фінансового лізингу;

*довідки про взяття на облік юридичної особи (далі - довідка), виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг.

Відповідач виконав всі вимоги, які ставляться законодавством та отримав необхідну довідку про взяття на облік юридичної особи (рішення про взяття на облік № 883 від 21.04.2016р.), видану Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, з якої вбачається, що ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» взято на облік, як установу з правом надавати послуги з фінансового лізингу (а.с. № 62).

В поданому до суду позові ОСОБА_1 в обґрунтування позовних вимог посилається на п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», діяльність з надання будь-яких послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання ліцензії. Фінансовий лізинг, а також адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовими послугами (п.п. 5 та 11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг»).

Суд погоджується з твердженням позивачки про те, що послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою, а отже потребує отримання ліцензії.

Проте, такий вид послуги, як адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є відмінним від послуг фінансового лізингу.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» розрізнює два види фінансових послуг, як фінансовий лізинг (п. 5) та адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (п. 111).

На такий вид послуг, як адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 09.10.2012р. № 1676, затверджені Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (далі - Ліцензійні умови).

Відповідно до термінів наведених в п. 1.2 Ліцензійних умов адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи.

Пунктом 1.5 Ліцензійних умов визначено, що фінансова установа може провадити діяльність з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах тільки після отримання ліцензії Нацкомфінпослуг відповідно до цих Ліцензійних умов.

Таким чином, для надання такого виду послуг, як адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі дійсно потрібна ліцензія.

Отже, на час укладання спірного договору фінансового лізингу, був відсутній правовий механізм для отримання відповідачем ліцензії (ліцензійні умови для надання послуги з фінансового лізингу не були затверджені).

Також суд не може погодитися з твердженням позивачки про те, що спірний правочин підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, а отже має бути визнаний нікчемним з підстав недотримання такого посвідчення сторонами.

В обґрунтуванні підстав, що спірний договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, позивач посилався на положення ст.ст. 806, 628, 799 ЦК України.

Зокрема, відповідно до ст. 806 параграфу 6 «Лізинг» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом (між сторонами укладено договір фінансового непрямого лізингу).

Відповідно до ст.ст. 759-786 параграфу 1 «Загальні положення про найм оренду» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України врегульовані відносини предмету договору найму, плати за користування, строку договору, правових наслідків неналежного виконання договорів тощо. При цьому загальні положення про найм (оренду), викладені у ст.ст. 759-786 ЦК України не встановлюють вимог про обов'язкове нотаріальне посвідчення договорів оренди або лізингу.

Згідно зі ст. 799 параграфу 5 «Найм (оренда) транспортного засобу» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Проте, положеннями ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Виходячи з аналізу зазначених норм матеріального права, законодавцем встановлено переважну дію спеціальних норм права при укладенні договору фінансового лізингу, передбачених ст. 806 ЦК України та ЗУ «Про фінансовий лізинг», якими безпосередньо і врегульовано правові підстави та вимоги при укладенні договору фінансового лізингу. Проте оскільки такий договір містить елементи договорів найму, купівлі-продажу, поставки, то законодавець визначив, що правовідносини у сфері фінансового лізингу регулюються також з врахуванням загальних положень про оренду майна, купівлю-продаж, поставку, а не з врахуванням інших спеціальних норм, якими врегульовано питання укладення інших договорів одного типу договору (глава 58 ЦК України).

Так, договір лізингу і договір найму транспортного засобу з фізичною особою є різними видами одного типу договору - договору найму, а тому до договору найму транспортного засобу не можуть бути застосовані положення про лізинг, як і до договору лізингу не можуть бути застосовані положення про договір найму транспортного засобу, хоча до кожного із зазначених договорів підлягають застосуванню загальні положення про найм, параграф 1 глави 58 ЦК України.

З урахуванням викладеного, до правовідносин фінансового лізингу не можуть бути застосовані положення ч. 2 ст. 628 ЦК України, які підлягають застосуванню при складенні сторонами договорів, укладення яких не передбачено окремою нормою матеріального права, а сторони формують зміст договору з врахуванням елементів різних договорів, укладення яких передбачено різними нормами права (змішані договори).

Таким чином, під поняттям змішаного договору в розумінні ст. 628 ЦК України підпадає договір, форма, зміст та суттєві умови якого не є юридично встановленими, а визначаються сторонами договору на власний розсуд з використанням елементів різних договорів. У випадку наступного закріплення на законодавчому рівні можливості укладення саме такого типу чи виду договору, такий договір вже не буде носити характеру змішаного договору в розумінні ст. 628 ЦК України, хоча такий договір і містить в собі елементи різних договорів, оскільки вимоги до його форми, змісту, істотних умов врегульовані спеціальним законом (в даному випадку ЗУ «Про фінансовий лізинг») саме щодо такого типу і виду договору.

При цьому, норма ст. 799 ЦК України, на яку посилається позивач міститься у параграфі 5 «Найм (оренда) транспортного засобу» глави 58 «Найм (оренда)», взагалі не регулює відносини фінансового лізингу та не є спеціальною нормою, яка прямо не регулює фінансовий лізинг, а є допоміжною нормою.

Отже, відповідно до чинного законодавства України, зокрема, ЦК України та ЗУ «Про фінансовий лізинг», яким повністю урегульовано такий вид економічної діяльності як фінансовий лізинг, твердження позивача є безпідставними, оскільки передбачено, що фінансовий лізинг повністю регулюється спеціальними законами, а отже до договорів лізингу можуть застосовуватися загальні положення про найм (оренду) лише з урахуванням спеціальних особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Тому, відсутня норма права, яка б встановлювала обов'язковість нотаріального посвідчення договорів фінансового лізингу, незалежно від того, якого виду майно передається у лізинг та кому саме.

Крім того, право власності на майно у лізингодавця на момент укладення договору фінансового лізингу не має, оскільки спочатку укладається договір лізингу, і лише потім, відповідно до специфікації лізингоодержувача, лізингодавець придбаває річ у продавця для подальшої її передачі лізингоодержувачу. Для того, щоб нотаріус посвідчив договір найму (оренди), йому потрібно впевнитися, що орендодавець є повноважним на вчинення такого договору, тобто, що у нього є право власності на предмет оренди. Виходячи з цього, у лізингодавця повинне бути право власності на предмет лізингу на момент укладання договору лізингу. В той же час, законодавчо визначено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених ЦК України та законом. А ЗУ «Про фінансовий лізинг» визначено, що лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу.

Між сторонами укладено договір фінансового непрямого лізингу, тобто лізингодавець зобов'язаний придбати в майбутньому обраний предмет лізингу тільки виконання встановлених договором умов лізингоодержувачем та передати його у користування.

Водночас, за відсутності у договорі фінансового лізингу ознак договору найму транспортного засобу до передання його у користування лізингоодержувачу у відповідності до ч. 2 ст. 806 та ч. 2 ст. 799 ЦК України не вимагається його нотаріальне посвідчення.

Отже, за викладеного суд дійшов висновку, що договір фінансового лізингу, відповідно до чинного законодавства, не підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір, укладений сторонами з дотриманням вимог, необхідних для чинності правочину, у тому числі відповідно до чинних нормативно-правових актів, має обов'язкову силу насамперед для самих сторін. Обов'язкову силу для сторін має й такий договір, який законом не передбачений, але й не суперечить йому. Договір, який є чинним (дійсним), має обов'язкову силу не лише для сторін. Ним повинні керуватися й органи, які вирішують спори між сторонами цього договору, захищаючи їх права та інтереси.

Отже, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що між сторонами було укладено цивільно-правовий договір з дотриманням усіх вимог, які ставляться чинним законодавством. Сторони погодили всі істотні умови договору та вирішили питання по всіх лізингових платежах. Відповідачем було запропоновано позивачці умови співпраці, які були нею погоджені, про що свідчить підписання правочину і сплата передбаченого договором авансового платежу.

Суд приходить до висновку про те, що факт порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивачки не знайшов свого підтвердження, жодних правових підстав для задоволення позову судом не встановлено, а позивачкою не надано.

Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм діючого законодавства, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» про визнання договору недійсним.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат, приймаючи до уваги відмову в задоволенні позовних, виходячи з положень ст. 88 ЦПК України, з урахуванням того, що позивачка була звільнена від сплати судового збору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», суд вважає, що судові витрати по справі слід віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності», Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», Положенням про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання ст.ст. 184, 227, 628, 638, 799, 806, 807 ЦК України, ст.ст. 8, 10, 11, 57-60, 88, 169, ч. 2 ст. 197, ст. ст. 212-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» про визнання договору недійсним відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів.

Суддя: Н.В.Ткаченко