Ухвала

іменем україни

АДРЕСА_7 вересня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до відділу приватизації державного житлового фонду Галицького району м. Львова, реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції про визнання права власності на нежитлові приміщення, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4, ОСОБА_5, об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Дорошенко 25» - ОСОБА_6 - на ухвалу апеляційного суду Львівської області від 20 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним вище позовом, у якому просив визнати за ним право власності на нежитлові приміщення площею 52,2 кв. м, що знаходяться по АДРЕСА_1 та позначені на поверховому плані обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки»від 22 січня 2001 року під індексами 19-1 площею 11,3 кв. м, 19-2 площею 29,5 кв. м, 19-3 площею 11,4 кв. м, зобов'язати Реєстраційну службу Львівського міського управління юстиції зареєструвати за ним право власності на зазначені вище нежитлові приміщення.

Заочним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 04 березня 2013 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на нежитлові приміщення площею 52,2 кв. м, що знаходяться по АДРЕСА_1 та позначені на поверховому плані обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 22 січня 2001 року під індексами 19-1 площею 11,3 кв. м, 19-2 площею 29,5 кв. м, 19-3 площею 11,4 кв. м. Зобов'язано Реєстраційну службу Львівського міського управління юстиції зареєструвати за ОСОБА_3 право власності на нежитлові приміщення площею 52,2 кв. м, що знаходяться по АДРЕСА_1 та позначені на поверховому плані обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 22 січня 2001 року під індексами 19-1 площею 11,3 кв. м, 19-2 площею 29,5 кв. м, 19-3 площею 11,4 кв. м.

Не погодившись із таким вирішенням спору, об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Дорошенко 25», ОСОБА_7, ОСОБА_4 оскаржили рішення місцевого суду в апеляційному порядку, посилаючись на те, що оскаржуване рішення впливає на їх права, як мешканців житлового будинку АДРЕСА_2, на користування спірним нежитловим приміщенням, використання його, як допоміжного приміщення для збереження господарського інвентаря.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 20 лютого 2017 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Дорошенко 25», ОСОБА_7, ОСОБА_4 закрито з посиланням на те, що оскаржуваним рішенням не вирішувались питання про права, законні інтереси та обов'язки об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Дорошенко 25», ОСОБА_8 та ОСОБА_4, які не приймали участі у справі.

У касаційній скарзі представник об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Дорошенко 25», ОСОБА_7, ОСОБА_4 - ОСОБА_6, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення, справу направити на новий розгляд до апеляційного суду.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Звертаючись із апеляційною скаргою, заявники посилались на те, що оскаржуваним рішенням визнано право власності на нежитлові приміщення загального користування багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_5 що знаходяться у спільній власності усіх співвласників житлового будинку, якими, в тому числі, є й вони, а відтак оскаржуване рішення стосується їх майнових прав та інтересів, оскаржуване рішення впливає на їх права, як мешканців житлового будинку АДРЕСА_6 та власників квартир № АДРЕСА_4 та АДРЕСА_7 цього житлового будинку, на користування спірним нежитловим приміщенням, використання його, як допоміжного приміщення для збереження господарського інвентаря, оскільки зазначене приміщення знаходиться у спільній власності усіх співвласників цього буднику (власників квартир), призначене для обслуговування потреб усіх мешканців будинку, а відтак таке має бути передане всім мешканцям цього будинку.

Закриваючи апеляційне провадження за апеляційною скаргою об'єднання співвласників багатоквартирного будинку«Дорошенко 25», ОСОБА_7, ОСОБА_4 на заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 березня 2013 року, апеляційний суд виходив із того, що спірне приміщення не є спільною власністю співвласників будинку, оскаржуваним рішенням місцевого суду не вирішувалось питання про права, законні інтереси та обов'язки заявників, а об'єднання співвласників багатоквартирного будинку«Дорошенко 25» на момент ухвалення рішення не було зареєстровано.

Проте погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_3, яка складається з двох житлових кімнат та кухні, комори в підвалі - 4,0 кв. м, на підставі договору купівлі-продажу, a ОСОБА_9 - власником квартири АДРЕСА_4 у цьому ж будинку, загальною площею 61,4 кв. м.

За змістом ч. 2 ст. 382, ч. 1 ст. 369 ЦК України власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, які володіють і користуються ними спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Тобто право володіння, користування та розпорядження допоміжними приміщеннями мають усі співвласники житлового будинку.

Згідно з ч. 2 ст. 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою усіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» (далі - Закон) надається визначення таким правовим категоріям як нежитлове та допоміжне приміщення багатоквартирного будинку, а також визначення співвласника багатоквартирного будинку та роз'яснення того, що відноситься до спільного майна багатоквартирного будинку.

Так, допоміжними приміщенням багатоквартирного будинку є приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення). Нежитловими приміщенням є ізольовані приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійними об'єктами нерухомого майна. Співвласник - власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку.

До спільного майна багатоквартирного будинку Закон відносить приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Стаття 5 Закону встановлює правовий режим майна багатоквартирного будинку, зокрема, у ч. 1, 2 зазначається, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку. Аналогічна норма закріплена й у ч. 2 ст. 382 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладові, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир.

Таким чином, власники квартир багатоквартирних житлових будинків незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири є співвласниками допоміжних приміщень у будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою та мають самостійне право звернення до суду за захистом своїх прав щодо таких приміщень.

Проте апеляційний суд всупереч вимогам ст. 303 ЦПК України на вказані норми права та їх тлумачення Конституційним Судом України, наведене у рішенні від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004, уваги не звернув та без належного з'ясування всіх обставин справи дійшов передчасного висновку про те, що оскаржуваним рішенням місцевого суду не вирішувалось питання про права, законні інтереси та обов'язки заявників, а тому їх права та інтереси не порушені.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на апеляційне оскарження рішення суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

Отже, доводи, наведені в касаційній скарзі, підлягають перевірці.

Ураховуючи викладене та положення п. 2 ч. 1 ст. 342 ЦПК України, оскаржувана ухвала апеляційного суду не може вважатись законною та підлягає скасуванню, а справа передачі до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 342, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4, ОСОБА_5, об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Дорошенко 25» - ОСОБА_6 - задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 20 лютого 2017 рокускасувати, справу передати до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик