Справа 279/2809/17
Номер провадження 2/279/1617/17-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2017 року Коростенський міськрайонний суд Житомирської області в складі:

судді Коваленко В.П.

за участю секретаря Мишко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа орган опіки та піклування Коростенської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому просить визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком. В підтвердження своїх вимог посилається на те, що відповідачка з грудня 2016 року залишила дитину, вихованням не займається, станом здоровя не цікавиться.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 позовні вимоги підтримав, просить їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві.

Відповідачка ОСОБА_2 на неодноразові виклики до суду не зявилася, причину неявки суду не повідомила, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином.

Представник третьої особи ОСОБА_5 позовні вимоги підтримала, просить визначити місцем проживання малолітнього хлопчика ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком.

За таких обставин суд вважає можливим розглядати справу без участі відповідача, визнавши причину її неявки неповажною.

Суд задовольняє позовні вимоги , виходячи з таких підстав.

Як встановлено судом, 19 липня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб.

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З грудня 2016 року відповідач ОСОБА_2 залишила малолітнього сина з батьком, вихованням не займається, не цікавиться станом його здоровя, місце її проживання невідомо.

Відповідно до ст. 141 Сімейного Кодексу України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками , проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини.

Аналогічну норму містить і частина 4 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», яка крім того, визначає, що предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно із ч.ч.1-3ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

За вимогами ст.160ч.1 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Із змісту коментованої статті випливає, що вона спрямована на врегулювання батьками, які проживають окремо , питання, з ким з них буде проживати дитина.

Відповідно до ч.1ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» розрізняє два поняття, які визначають місцезнаходження фізичної особи в залежності від тривалості перебування фізичної особи на території адміністративно-територіальної одиниці. Місце проживання це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає протягом понад шість місяців на рік. Адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік є її місцем перебування.

З показів свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та матеріалів цивільної справи видно, що хлопчик ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 проживає з батьком понад шість місяців.

Стаття 9 Конституції України визначає, що частиною національного законодавства України є чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України .

Конвенція «Про права дитини», що була ратифікована Верховною Радою України в 1991 році, має статус міжнародного договору та є частиною національного законодавства України.

Декларація прав дитини була прийнята в 1959 році резолюцією Організації Обєднаних Націй та не є міжнародним договором в розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України «Про міжнародні договори України». Положення Декларації можуть бути введені в національне законодавство, але до цього моменту немає підстав застосовувати Декларацію як джерело права.

Так, у статті 3 Конвенції « Про права дитини» визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці керується саме вищезгаданими приписами Конвенції та покладає в основу своїх рішень принцип дотримання «якнайкращих інтересів дитини».

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 18 постанови № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про місце проживання дитини судам належить звертати особливу увагу на її вік та зясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 213-215 Цивільно-процесуального Кодексу України, ст.ст.160 , 161 Сімейного Кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_3 з батьком ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Житомирської області через Коростенський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Особи, які приймали участь у справі, але не були присутні під час проголошення судового рішення , можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Коваленко В.П.