АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 630/795/16-ц Головуючий суддя І інстанції Малихін О. О.
Провадження № 22-ц/790/3118/17 Суддя доповідач Пилипчук Н.П.
Категорія: Спори про спадкове право
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - судді: Пилипчук Н.П.,

суддів: Колтунової А.І., Кругової С.С.,

за участю секретаря: Кравченко О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 13 лютого 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області, за участі третіх осіб: приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу Гонтаренко Світлани Леонідівни, ОСОБА_5, органу опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області, про визнання недійсним свідоцтва про право власності і договору дарування та визнання права власності в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що її батькові, ОСОБА_6, належав на праві особистої власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1. Але цей будинок був набутий в період перебування ОСОБА_6 в шлюбі з ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 19 січня 1957 року. Тому такий будинок фактично знаходився у спільній сумісній власності подружжя.

Позивач вказувала, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7, яка є матір'ю позивача, відкрилася спадщина, до складу якої входили особисті речі, грошові кошти з ощадної книжки та частина житлового будинку АДРЕСА_1. Спадкове майно, як вказує позивач, вона прийняла в цілому, оскільки фактично вступила в управління і володіння таким майном, що відповідає вимогам ЦК УРСР 1963 року. Отже частина житлового будинку належала їй, позивачу, від моменту відкриття спадщини, не зважаючи на відсутність у позивача свідоцтва про право власності на спадщину. Також позивач наголошувала на тому, що після смерті батька, ОСОБА_6, вона прийняла спадщину шляхом подання 13 травня 2009 року відповідної заяви до нотаріальної контори. Але лише в травні 2016 року вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті батька ОСОБА_6, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено. Згодом вона дізналася, що її батько ОСОБА_6 19 листопада 2008 року уклав договір дарування житлового будинку на користь ОСОБА_3 В цьому договорі було зазначено, що право власності ОСОБА_6 на житловий будинок засновано на свідоцтві про право власності, виданим виконавчим комітетом Люботинської міської ради Харківської області 20 серпня 2008 року. Однак, при видачі цього свідоцтва виконавчим комітетом були порушені вимоги Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом МЮУ № 7/5 від 07 лютого 2002 року. Більш того, при видачі свідоцтва не було врахованого той факт, що житловий будинок перебував у спільній власності подружжя ОСОБА_6 і ОСОБА_7, що порушує права позивача як спадкоємця.

Крім того позивач зазначила, що після смерті матері вона, позивач, прийняла у своє володіння частину житлового будинку як спадкове майно, тому її батько не мав права розпоряджатися в момент укладення договору усім будинком. До того ж, укладений договір дарування не відповідає законодавчій вимозі про його спрямованість на настання реальних правових наслідків, оскільки про перехід права власності не повідомили позивача. Іншою, суттєвою, підставою для визнання договору дарування недійсним, на думку позивача, є те, що після укладення 19 листопада 2008 року такого договору вона була позбавлена на обов'язкову часту у спадщині, яку б вона могла отримати відповідно до ст. 1241 ЦК України, оскільки на той момент вона вже була непрацездатною дитиною свого батька.

Після уточнення позовних вимог позивач остаточно просила визнати недійним з дати видання та скасувати свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане виконкомом Люботинської міської ради Харківської області 20 серпня 2008 року на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, в на ім'я ОСОБА_6; визнати недійсним договір дарування від 19 листопада 2008 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Гонтаренко С.Л., зареєстрований в реєстрі за № 4675; визнати за ОСОБА_2 право власності на 7/24 частин житлового будинку загальною площею 79,70 кв.м, в тому числі житловою площею 46,70 кв.м, підсобною (допоміжною ) площею 33,00 кв.м, з господарським будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті батьків: ОСОБА_7, ОСОБА_6; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер № НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6.

Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 13 лютого 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_1 звернулись з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що при постановленні рішення судом першої інстанції було порушено норми матеріального права, неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи. В своїй апеляційній скарзі просять скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, відповідно до ст. 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову, обґрунтовано виходив з того, що позовні вимоги є недоведеними та спростовуються матеріалами справи.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Так, відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Як вбачається з матеріалів справи, спірними є земельна ділянка площею 0,1500 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер № НОМЕР_1, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та розташований на ній житловий будинок літ. «А-1» загальною площею 79,70 кв.м, в тому числі житловою площею 46,70 кв.м, з надвірним будівлями.

Позивач наполягає, що спірний житловий будинок був побудований її батьками в період зареєстрованого шлюбу, отже був їх спільною сумісною власністю.

Між тим, зазначені обставини не доведені належними та допустимими доказами.

Згідно зі статтею 1 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Відповідно до п. 2 Постанови Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовників.

За змістом ст. 125 «Кодексу законів про сім*ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану» УРСР 1926 року, майно набуте подружжям працею у період зареєстрованого шлюбу, вважається таким, що належить дружині та чоловіку на засадах спільної власності.

Із матеріалів інвентаризаційної справи, копія якої міститься у справі, оригінал якої було оглянуто в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, вбачається що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 - побудовано у 1953 році. (а.с. 37)

Згідно даних технічного паспорту, виготовленого Люботинським БТІ станом на 09 червня 2008 року, житловий будинок А-1, погріб та вбиральня за адресою: АДРЕСА_1, були збудовані у 1951 році.

Позивач наполягає, що подружжя ОСОБА_6 перебувало у шлюбі з 1948 року, вказує, що у свідоцтвах про народження дітей подружжя до 1957 року вже було зазначено шлюбне прізвище матері «Кійко». Позивач наголошує, що 19 січня 1957 року подружжю було видано лише повторне свідоцтво про шлюб, оскільки первісне було втрачено. Позивач звертає увагу, що в суді першої інстанції ці обставини визнавала відповідач.

Між тим, згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Колегія суддів вважає, що належним та допустимими доказом укладення шлюбу є відповідне свідоцтво про одруження.

Згідно свідоцтва про одруження НОМЕР_2, виданого Манченківським с/ЗАГС Харківського району, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 одружились 19 січня 1957 року про що в книзі записів актів цивільного стану про шлюб 19 січня 1957 року зроблено відповідний запис за № 6.

Із зазначеного свідоцтва не вбачається, що воно є повторним.

Той факт, що подружжя ОСОБА_6 перебували у шлюбі з 1948 року в суді апеляційної інстанції відповідач та її представник категорично заперечували.

Із вимогами про встановлення факту реєстрації шлюбу подружжям ОСОБА_6 у 1948 році позивач не зверталась.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі лише з 19 січня 1957 року.

28 березня 1963 року на ім*я ОСОБА_6 було видано Свідоцтво про право особистої власності на спірний будинок.

Той факт, що зазначене Свідоцтво було видано ОСОБА_6 вже в період шлюбу, сам по собі, не свідчить про те, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки із матеріалів справи вбачається, що будинок, на який було видано зазначене Свідоцтво був побудований не в період зареєстрованого шлюбу.

Зазначення в матеріалах інвентаризаційної справи про те, що спірний будинок побудований ОСОБА_6 із дружиною ОСОБА_7 не є безспірним свідчення того, що будинок був побудований зазначеними особами в період зареєстрованого шлюбу, оскільки такі відомості були внесені у 1963 році, тобто у той час, коли подружжя ОСОБА_6 вже перебувало у зареєстрованому шлюбі.

В апеляційній скарзі позивач вказує, що площа та вартість будинку були значно збільшені в період зареєстрованого шлюбу, вже після отримання ОСОБА_6 Свідоцтва про право особистої власності на спірний будинок від 28 березня 1963 року.

Дійсно, з матеріалів справи дійсно вбачається, що після 28 березня 1963 року в період зареєстрованого шлюбу у спірному будинковолодінні були добудовані певні прибудови.

Відповідно до ст. 25 КпШС України 1969 року, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ст. 3 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів.

Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно з ч. 1 ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Відповідно до положень ст. 16 ЦК, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч.2 цієї статті.

Проте, у відповідності із принципом диспозитивності, визначеним ст. 11 ЦПК України, підстави та предмет позову визначає виключно позивач.

Із матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду, позивач вказувала, що житловий будинок, на який ОСОБА_6 було видано Свідоцтво про право особистої власності від 28 березня 1963 року - був побудований ОСОБА_7 та ОСОБА_6 в перод зареєстрованого шлюбу, отже є їх спільною сумісною власністю на підставі ст. 125 Кодексу законів про сім*ю, опіку, шлюб і акти громадського стану УРСР 1926 року. Позивач наполягала, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 1948 року. Позивач не зазначала підставою набуття права власності ОСОБА_7 на спірний будинок збільшення його у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат ОСОБА_7 або обох з подружжя ОСОБА_6 у відповідності до ст. 25 КпШС України 1969 року. Зазначені обставини не були предметом доказування та дослідження в суді першої інстанції, матеріали справи не містять з цього приводу достатніх, належних та допустимих доказів.

Отже, правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність на цей час підстав вважати, що спірний житловий будинок був спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

Судом першої інстанції також встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_7 05 березня 2008 року позивач та ОСОБА_6 звернулись до 2 держнотконтори Харківського району Харківської області із заявою про видачу їм свідоцтва про право на спадщину. Того ж дня їм були видані свідоцтва про право на спадщину на грошові внески з процентами, компенсаціями та індексаціями, що знаходяться у ТВБВ № 5483/058 ВАТ «Ощадбанк» на ? кожному.

20 серпня 2008 року ОСОБА_6 отримав Свідоцтво про право власності на спірний будинок видане виконавчим комітетом Люботинської міської ради Харківської області.

Спірна земельна ділянка площею 0,1500 га, кадастровий номер № НОМЕР_1, належала ОСОБА_6 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_3 від 27 лютого 2006 року. Первісно спірна земельна ділянка була виділення ОСОБА_6 для будівництва будинку рішенням Манченківської селищної ради у 1952 році, що вбачається із інвентаризаційної справи на спірне домоволодіння.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача - ОСОБА_6

Позивач після смерті батька в шестимісячний строк звернулася до 2 держнотконтори Харківського району Харківської області із заявою про прийняття спадщини за законом. В травні 2016 року позивач звернулась до цієї ж нотаріальної контори із заявою про видачу на її ім'я свідоцтва про право на спадщину за законом після її батька ОСОБА_6, проте постановою державного нотаріуса від 31.05.2016 року їй було відмовлено у видачі на її ім'я свідоцтва про спадщину через неподання документів про право власності на спадкове майно, оскільки за життя, а саме 19 листопада 2008 року ОСОБА_6 уклав договір дарування на ім'я ОСОБА_3, відповідно до якого передав безоплатно у власність ОСОБА_3 житловий будинок з надвірними будівлями та земельні ділянки, розміром 0,0101 га та 0, 1500 га, що знаходяться в АДРЕСА_1.

На теперішній час земельна ділянка та житловий будинок з надвірними будівлями належать на праві особистої власності ОСОБА_3, відповідачу в даній справі, на підставі договору дарування, посвідченого 19 листопада 2008 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Гонтаренко С.Л. за реєстр. № 4675, що підтверджується витягом Люботинського БТІ № 24034184 від 05 жовтня 2009 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно, а також інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 75038901 від 07 грудня 2016 року.

До видачі 20 серпня 2008 року виконавчим комітетом зазначеного Свідоцтва про право власності, спірний житловий будинок належав ОСОБА_6 на праві особистої приватної власності на підставі Свідоцтва про право особистої приватної власності на житловий будинок, виданого 17 лютого 1990 року виконавчим комітетом Люботинської міської ради народних депутатів.

Позивач просить визнати недійсним договір дарування від 19 листопада 2008 року за яким ОСОБА_6 передав безоплатно у власність ОСОБА_3 спірне нерухоме майно, з тих підстав, що зміст цього правочину суперечить вимогам закону, а саме ст. 319 ЦК України, оскільки ОСОБА_6 не мав права розпоряджатися спірним нерухомим майном; оспорюваний правочин не направлений на реальне настання правових наслідків, оскільки позивач не була повідомлена про правочин та продовжувала вчиняти дії по управлінню будинком; правочин суперечить правам та інтересам позивача, яка, як непрацездатна дитина ОСОБА_6 мала право на обов*язкову частку у спадщині після його смерті, яку мала б успадкувати після його смерті, якби будинок не був відчужений за договором дарування.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання договору дарування недійсним із наведених позивачем підстав.

Як передбачено ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В силу ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. З ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Нормами ст. 627 ЦК України закріплено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (ст. 3 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України).

ОСОБА_6 за своє життя на свій розсуд розпорядився належним йому нерухомим майном, яке після його смерті не увійшло до спадкової маси, отже безпідставним є доводи позивача, що правочин суперечить її правам та інтересам, як особи, що мала право на обов*язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_6

Той факт, що до відома позивача не довели факт укладення правочину, також не свідчить про його недійсність.

Рішення Люботинської міської ради від 22 липня 2008 року, на підставі якого видано оспорюване Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 20.08.2008 року - незаконним не визнано, не доведеним залишився той факт, що ОСОБА_7 була співвласницею спірного нерухомого майна - за таких обставин, правильними є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання недійсними свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20.08.2008 року та оспорюваного договору дарування, отже відсутні і підстави для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно.

Доводи апеляційної скарги не є суттєвими, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

В силу ч. 2 ст. 308 ЦПК України, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Люботинського міського суду Харківської області від 13 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - Н.П.Пилипчук

Судді - А.І. Колтунова

С.С. Кругова