Ухвала

іменем україни

12 липня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кафідової О.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Мостової Г.І.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, за касаційною скаргою Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 08 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що у період з 10 вересня 2012 року до 10 квітня 2014 року він працював на Державному підприємстві «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» (далі - ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу»).

Указував на те, що 10 квітня 2014 року його було звільнено з посади директора Хмельницької філії ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін, однак з ним не було проведено повний розрахунок.

Посилаючись на наведене, позивач, зменшивши позовні вимоги, просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість із заробітної плати за період з грудня 2013 року до 10 квітня 2014 року в розмірі 19 591 грн 20 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 18 360 грн та 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 березня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 08 липня 2016 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» на користь ОСОБА_3 заборгованість з заробітної плати в сумі 19 570 грн 26 коп., 18 360 грн - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, без врахування утриманих податків, обов'язкових платежів та 2 000 грн на відшкодування моральної шкоди, а всього на суму 39 930 грн 26 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що у період з 10 вересня 2012 року по 10 квітня 2014 року ОСОБА_3 працював у ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння та садивного матеріалу» .

Наказом від 10 квітня 2014 року ОСОБА_3 було звільнено з посади директора Хмельницької філії ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Відповідно до розрахунково-платіжної відомості за березень 2014 року сума до виплати заробітної плати ОСОБА_3 становить 27 928 грн 14 коп.

Згідно з розрахунково-платіжними відомостями з заробітної плати ОСОБА_3 за період з грудня 2013 року по 10 квітня 2014 року останньому нараховано заробітну плату в розмірі 19 570 грн 26 коп.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що у зв'язку з невиплатою позивачу при звільненні всіх сум, що належали йому на день звільнення з вини відповідача, останній повинен сплатити позивачу заборгованість із заробітної плати за період з грудня 2013 року до 10 квітня 2014 року в розмірі 19 570 грн 26 коп., середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 18 360 грн та відшкодувати моральну шкоду, завдану внаслідок невиплати своєчасно заробітної плати.

При цьому судами зазначено, що відповідно до копій табелів виходу на роботу та розрахунково-платіжних відомостей, наявних в матеріалах справи, позивач був присутній на роботі і за весь спірний період йому була нарахована заробітна плата.

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, оскільки вони є правильними, відповідають фактичним обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини.

За приписами ст. ст. 10, 11, 212 ЦПК Україницивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Підставою для нарахування та виплати заробітної плати працівникам є первинна облікова бухгалтерська документація за формами, що затвердженні наказом Державного комітету статистики України від 05 грудня 2008 року №489, зокрема, табель обліку робочого часу та відомості про нараховану заробітну плату. Документообіг на підприємстві ведеться і в електронному вигляді.

В матеріалах справи наявні копії табелів виходу на роботу та копії розрахунково-платіжних відомостей, згідно з якими позивач був на роботі і за весь спірний період йому була нарахована заробітна плата.

Будь-яких доказів того, що у зв'язку із хворобою ОСОБА_3, відповідачем вносились корегування до табелю обліку робочого часу і відповідно його оплати, останнім не надано.

Враховуючи наведене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3, оскільки відповідачем вони не спростовані, при цьому відповідачем не доведено відсутності заборгованості із заробітної плати перед останнім, у той час як позивачем доведено свої позовні вимоги, надано суду допустимі докази на підтвердження тих обставин, на які він посилався як на підставу вказаних вимог.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо того, що, маючи статус юридичної особи ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу», є належним відповідачем у справі, оскільки Хмельницька філія ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» немає статусу самостійної юридичної особи, а є структурним підрозділом відповідача.

За таких обставин, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи та зміст оскаржуваних судових рішень, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 березня 2015 року та ухвали апеляційного суду Хмельницької області від 08 липня 2016 року, оскільки вони є законні та обґрунтуванні, а доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» відхилити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 08 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Кафідова

Судді: Ю.Г. Іваненко

Г.І.Мостова

О.В.Умнова

І.М.Фаловська