Номер провадження: 22-ц/785/4513/17
Головуючий у першій інстанції Кравчук Т. С.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.07.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 березня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,

встановила:

26 січня 2017 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати Договір фінансового лізингу №1750, укладений 19.01.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «АВТО ЛАЙФ» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ») та ОСОБА_3 недійсним, стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» (, м. Київ, вул. Лінійна 17,оф.107) на користь позивача майно, набуте ним на виконання Договору фінансового Лізингу №1750, а саме грошові кошти у сумі 17 888,50 грн. (Сімнадцять тисяч вісімсот вісімдесят вісім грн.) 50 коп., та стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Представник позивача надав до суду заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутності, позов просив задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача надав до суду заперечення на позовну заяву, в яких просив у задоволенні позову відмовити, також просив справу розглядати за його відсутності.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 були задоволені.

В апеляційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» просить скасувати зазначене судове рішення від 13 березня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення суд першої інстанції виходив із того, що всупереч вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг» та нормам ЦК України, у договорі і у специфікації відсутня обов'язкова для договору фінансового лізингу істотна умова щодо його предмету у обсягах, визначених законом.

Крім того, ні змістом основного тексту Договору №1750 фінансового лізингу, ні підписаними Додатками №1 та №2 не встановлено у грошовому виразі розмір фінансових активів, якими є обсяг фінансування та винагорода лізингодавця, та не встановлений строк їх сплати.

Також в порушення ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» вищевказаний Договір фінансового лізингу містить несправедливі умови щодо споживача фінансових послуг - ОСОБА_3, що не відповідає принципу добросовісності, а тому наслідком укладення цього Договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

З таким висновком суду першої інстанції повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Ті обставини, що 19.01.2017 року відповідно до квитанції №0.0.689643096.1 на розрахунковий рахунок № 9 ТОВ «АВТО ЛАЙФ», що відкритий в AT «Райфайзен Банк Аваль м. Київ» (код банку отримувача 380805), проведено перерахунок грошових коштів у сумі 17 888 (сімнадцять тисяч вісімсот вісімдесят вісім гривень п'ятдесят копійок) грн. 50 коп., як оплата згідно договору фінансового лізингу №1750 за автомобіль, укладеного між сторонами 19.01.2017 року, підтверджуються матеріалами справи визнані сторонами, а тому у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України вважаються встановленими і не підлягають доказуванню.

В даному випадку спірними є питання стосовно того, чи маються в матеріалах справи підстави для визнання вказаного Договору фінансового лізингу недійсним.

Так, вирішуючи дані питання, колегія суддів зазначає, що відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ст.6 даного Закону, договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому суд обгрунтовано виходив із вимог статей 806-808 ЦК України, згідно яких за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Однак, у спірному договорі фінансового лізингу та у специфікації (додаток №2) відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звернутися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.

Пунктом 5 ч.1 ст.4 та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги» встановлено, що фінансовими вважаються такі послуги, зокрема фінансовий лізинг. Фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб'єктами господарювання на підставі договору.

Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: назву документа; назву, адресу та реквізити суб'єкта господарювання; прізвище, ім'я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу; найменування, місцезнаходження юридичної особи; найменування фінансової операції; розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; строк дії договору; порядок зміни і припинення дії договору; права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; інші умови за згодою сторін; підписи сторін.

У відповідності до ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право: обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; відмовитися від прийняття предмету лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу.

Однак, всупереч вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг» та норм ЦК України, у спірному договорі фінансового лізингу і у специфікації відсутня обов'язкова для договору фінансового лізингу істотна умова щодо його предмету у обсягах, визначених законом. У зазначених договірних документах предметом лізингу визначено: марка ЗАЗ, модель Sens, у кількості 1, вартістю 178 885 тис. грн. Таке визначення предмету лізингу не відповідає поняттю індивідуально визначеної речі (номер кузову та номер двигуна, рік випуску, колір, об'єм двигуна, індивідуальних технічних характеристик, індивідуальної комплектації тощо), не містить вимог щодо якості предмету лізингу відповідно до ДСТУ, класифікаторів, технічних умов тощо.

У договірних умовах не дотримано право лізингоодержувача на вибір постачальника предмета лізингу. У договорі не зазначено, за дорученням чи за погодженням лізингоодержувача має здійснюватись вибір постачальника предмету лізингу, тобто, яка із сторін договору визначає продавця предмету лізингу. Згідно договірних умов, право вибору продавця (постачальника) предмету лізингу належить лізингоодержувачу, однак реалізація такого права договором не передбачена. У порушення вимог закону, ні у договорі ні у специфікації до нього, продавця (постачальника) предмета лізингу не зазначено взагалі.

Крім того, ч.2 ст. 627 ЦК України передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Статтею 15 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою.

Інформація про продукцію зокрема повинна містити: назву товару, найменування або відтворення знака для товарів і послуг, за якими вони реалізуються; дані про основні властивості продукції, а також іншу інформацію, що поширюється на конкретний продукт; дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції. Ця інформація доводиться до відома споживачів виробником (виконавцем, продавцем) у супровідній документації, що додається до продукції, на етикетці, а також у маркуванні чи іншим способом (у доступній наочній формі), прийнятим для окремих видів продукції або в окремих сферах обслуговування.

Продавець (виконавець), який реалізує продукцію, повинен обов'язково зазначати ціну кожної одиниці такої продукції або однієї категорії продукції та ціну однієї стандартної одиниці цієї продукції.

Написи щодо ціни реалізації продукції мають бути чіткими і простими для розуміння.

Ціна продукції повинна включати в себе всі податки та неподаткові обов'язкові платежі, які відповідно до законодавства сплачуються споживачем під час придбання відповідної продукції.

Під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою, необхідно виходити з припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває.

Крім того, згідно п. 16.12. Договору фінансового лізингу №1750, додатки до даного Договору є невід'ємною його частиною.

Статтею 17 Договору фінансового лізингу №1750 «Прикінцеві положення» визначено, що Додатками до даного Договору є: Додаток №1 - Графік сплати Авансового внеску; Додаток №2 - специфікація; Додаток №3 - Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів.

Однак Додаток №3 - Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів між ТОВ «АВТО ЛАЙФ» та ОСОБА_3 підписано не було.

Таким чином, оскільки положеннями спірного Договору фінансового лізингу №1750 передбачено, що сплата лізингових платежів, винагороди Лізонгоодержувача за надання послуг фінансового лізингу, комісія за супроводження договору, впродовж лізингового періоду, проводиться відповідно до встановленого Додатком №3 до Договору фінансового лізингу №1750 - «Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів», який є невід'ємною частиною основного Договору та містить істотні умови договору фінансового лізингу, які підлягають обов'язковому погодженню сторонами, то Додаток №3 мав бути підписаний лізингоотримувачем ОСОБА_3, чого дотримано не було.

З цих підстав, та враховуючи, що в Додатку № 3 до спірного Договору фінансового лізингу маються істотні умови договору, необгрунтованими є доводи апелянта з приводу того, що Додаток № 3 не повинен бути підписаний лізингоотримувачем в момент його укладення а мав бути підписаний лише до передачі предметі лізингу.

Крім того, зміст основного тексту Договору фінансового лізингу №1750 та Додатків №1 та №2 не містить повної та достовірної інформації про фінансові послуги, що надаються ТОВ «АВТО ЛАЙФ», відповідно до підписаного 19.01.2017 року основного тексту Договору фінансового лізингу №1750 та Додатків №1 та №2.

Враховуючи те, що зміст істотних умов Договору фінансового лізингу №1750 підлягали фіксації в декількох документах, та підлягали підписанню сторонами. Не підписання сторонами саме Додатку №3 є обставиною, що вказує на не укладання спірного Договору фінансового лізингу№1750, а відтак з урахуванням положень ст. 509, 526, 652, 628 ЦК України, про що зазначив суд першої інстанції, у ТОВ «АВТО ЛАЙФ» не виникло підстав для отримання сплаченого 19.01.2017 року платежу по Договору фінансового лізингу №1750 в сумі 17 888 (сімнадцяти тисяч вісімсот вісімдесят) грн. 50 коп., в результаті чого безпідставно здійснено перерахування зазначених грошових коштів на рахунок ТОВ «АВТО ЛАЙФ».

Крім того, пунктом 10.3. Договору фінансового лізингу №1750 передбачено, що на момент укладання даного Договору попередній розмір щомісячного лізингового платежу, у разі залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання даного Договору, становить 98 (дев'яносто вісім) доларів 41 цент, згідно з обмінним курсом долара США до української гривні, на фактичну дату укладання даного Договору, що відповідно становить 2 785 (дві тисячі сімсот вісімдесят п'ять) грн. 00 коп. у гривневому еквіваленті на дату укладання цього договору, згідно з обмінним курсом долара США до української гривні. У випадку залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання даного договору, та до передачі предмета лізингу Лізингоодержувачу сторони зобов'язані підписати Додаток №3 до даного договору (Графік сплати лізингових платежів або План відшкодування або Додаток №3 до Даного договору).

Однак платіж зазначений у п.10.3 Договору №1750 не збігається зі щомісячним платежем, визначеним у Додатку № 1 до Договору. Щомісячний платіж у Додатку №1 зазначений 263,38 (двісті шістдесят три долари тридцять вісім центів), що еквівалентно 7 453,65 (семи тисячам чотирьомстам п'ятдесяти трьом гривням п'ятдесяти чотирьом копійкам), що у свою чергу суттєво відрізняється від сум, зазначених представником лізингодавця, та суттєво порушує права і обов'язки лізингоотримувача.

Таким чином, всі вищевикладені обставини свідчать про несправедливість умов Договору фінансового лізингу № 1750, так як у відповідності до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у ньому наявні всі три обов'язкові умови несправедливості Договору, а саме: умови Договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та ці умови договору завдають шкоди споживачеві.

Крім того, зазначеними обставинами спростовуються доводи апелянта, викладених в апеляційній скарзі стосовно відсутності порушень суттєвих умов Договору фінансового лізингу» № 1750.

У відповідності до ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Згідно зі ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, кожна із сторін такого правочину зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Всі вищевикладені обставини свідчать про те, що Договір фінансового лізингу №1750, укладений 19.01.2017 року між ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» і ОСОБА_3, слід визнати недійсним, у зв'язку з чим позовні вимоги ОСОБА_3 суд обґрунтовано задовольнив у повному обсязі.

Вищевикладеним також спростовуються доводи апелянта з приводу того, що суд в оскаржуваному рішенні не зазначив мотивів та конкретних пунктів Договору, які б свідчили про несправедливість його умов.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

О.С. Комлева

Н.А. Кононенко