АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2017 м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Височанської Н. К., Перепелюк І. Б.

секретар Тодоряк Г.Д.

за участю позивача ОСОБА_1, його представників ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зняття з реєстрації, відшкодування витрат з утримання квартири та моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 жовтня 2017 року,

встановила:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зняття з реєстрації, відшкодування витрат з утримання квартири та моральної шкоди.

Позивач зазначав, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25 квітня 1995 року №14491.

Крім нього в даній квартирі зареєстровані відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з 2009 року чинили йому перешкоди у проживанні у вказаній квартирі, замінили замок на вхідних дверях.

Посилаючись на те, що відповідачі у 2015 року, не повідомивши його, добровільно звільнили спірну квартиру, фактично проживають за іншою адресою, не несуть витрати по утриманню жилого приміщення, не сплачують комунальні послуги, позивач просив визнати ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 такими, що втратили право користування квартирою, зняти їх з реєстрації, стягнути з відповідачів на його користь 2 191 грн 56 коп. на відшкодування заборгованості за комунальні послуги та витрати з утриманню квартири, а також 3000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 жовтня 2017 року позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 такими, що втратили право користування квартирою №34 в будинку №74 по проспекту Незалежності в м. Чернівці.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції скасувати, у задоволенні позову відмовити.

Посилається на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, недоведення обставин справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 в частині задоволення вимог про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, суд першої інстанції виходив з підставності та доведеності таких вимог, непроживання відповідачів у спірній квартирі понад два роки.

Проте з таким висновком погодитись не можна, оскільки він не відповідає обставинам справи, суд дійшов його внаслідок порушення норм матеріального та процесуального права, позов у цій частині є недоведеним, що згідно з пп. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції у вказаній частині та ухвалення нового рішення, яким у позові слід відмовити.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі встановлено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25 квітня 1995 року №14491.

Як вбачається з пояснень позивача він у спірній квартирі не проживає з 2009 року, не був очевидцем непроживання відповідачів у цій квартирі, про їх тривале непроживання у квартирі дізнався від сусідів.

Як на доказ непроживання відповідачів у квартирі впродовж двох років позивач посилався на акт ЖРЕП-14 від 10 липня 2017 року, згідно якого зі слів сусідів відповідачі не проживають за відповідною адресою близько двох років (а.с. 10).

З цим погодився суд першої інстанції, відхиливши доводи та докази відповідачів.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Зі змісту акту ЖРЕП-14 від 10 липня 2017 року вбачається, що висновок про тривале непроживання відповідача у спірній квартирі зроблено на підставі тверджень свідків, клопотання про допит яких позивач не заявляв.

Відповідачі заперечували інформацію, наведену в акті.

За їх клопотанням були допитані свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, які добре знають відповідачів як мешканців одного бдинку й періодично впродовж півроку чи іншого періоду бачили їх за місцем проживання, вони заходили в підїзд, де знаходиться спірна квартира.

Суд першої інстанції неправильно виклав зміст цих пояснень та дав їм неправильну оцінку, помилково зазначивши, що відповідачі навідувалися лише на подвір'я будинку.

Суд також не звернув уваги на надані відповідачами докази їх участі у несенні витрат по утриманню жилого приміщення, сплаті комунальних послуг.

Про це свідчить укладений відповідачкою ОСОБА_5 договір про реструктуризацію заборгованості (а.с.31).

У справі також встановлено, що указаною відповідачкою у листопаді 2015 року та у січні 2017 року здійснювалися поліпшення квартири шляхом заміни вікон, що стверджується замовленнями та квитанціями (а.с.32,33).

Як пояснив в суді апеляційної інстанції позивач жодних платежів за період з 2015 року до дня пред'явлення позову він за квартиру не вносив.

У справі встановлено, що відповідачі не мають на праві власності іншого жилого приміщення, у справі відсутні докази того, що вони перейшли на інше постійне місце проживання, відповідач ОСОБА_8 є неповнолітнім.

Наведене в сукупності свідчить, що безпідставність та недоведеність позову ОСОБА_1 в частині вимог про визнання відповідачів такими, що втратили права на користування спірною квартирою, а тому рішення суду першої інстанції у частині задоволення указаних вимог слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Апеляційна скарга не містить доводів неправильності рішення суду першої інстанції в іншій частині, а тому у решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

На підставі наведеного та керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307 пп. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 жовтня 2017 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, та стягнення витрат зі сплати судового збору скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 у цій частині відмовити.

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: Н. К. Височанська

ОСОБА_11