Справа № 474/556/17
Провадження № 2/474/202/17
РІШЕННЯ

Іменем України

27.10.17 року смт. Врадіївка

Врадіївський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Сокола Ф.Г.

за участю секретаря судового засідання Тодосьєвої А.С.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ПП ВКП Каро ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання про витребування доказів у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Приватного підприємства Виробничо-комерційне підприємство Каро, Реєстраційної служби Первомайської міської ради Миколаївської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_4 районна державна адміністрація Миколаївської області, про визнання недійсним договору оренди та скасування його державної реєстрації, -

встановив:

31.07.2017р. ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся до суду із позовом до Приватного підприємства Виробничо-комерційне підприємство Каро (ПП ВКП Каро), Реєстраційної служби Первомайської міської ради Миколаївської області (далі - Реєстраційна служба), у якому просить:

- визнати укладений 30.10.2015р. договір оренди між ОСОБА_3 та ПП ВКП Каро недійсним;

- скасувати рішення державного реєстратора ОСОБА_5 Первомайської міської ради Миколаївської області від 19.04.2017р., індексний номер 34828870 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме права оренди земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:0279, площею 0,96 га;

- скасувати рішення державного реєстратора ОСОБА_5 Первомайської міської ради Миколаївської області від 19.04.2017р., індексний номером 34828521 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме права оренди земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:0249, площею 3,55 га.

В судовому засідання 27.09.2017р. представник позивача ОСОБА_1 уточнила позовні вимоги та просила суд визнати недійсним договір оренди землі, укладений 30.10.2015р. між ОСОБА_3 та Приватним підприємством Виробничо-комерційне підприємство Каро щодо земельної ділянки кадастровий номер :01:000:0249, площею 3,55 га, вказуючи на те, що позивачу та їй було відомо лише щодо існування лише вказаного договору. Решту позовних вимог залишила без змін.

Позов обґрунтований тим, що позивачу на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії МК № 07539 належать земельні ділянки площею 3,66 га, кадастровий номер :01:000:0250, та площею 1,06 га, кадастровий номер :01:000:0280, які розташовані в межах Доброжанівської сільської ради Врадіївського району Миколаївської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Під час замовлення витягу з Державного земельного кадастру позивач дізнався, що при видачі державного акту на право власності на земельні ділянки допущено технічну помилку щодо зазначення кадастрових номерів та площ земельних ділянок. Для виправлення цієї помилки необхідно замовляти технічну документацію, виготовити обміні файли та внести відомості до Публічної кадастрової карти.

11.04.2017р. за № 6767874 представник позивача ОСОБА_1 повідомила на Урядову гарячу лінію ОСОБА_6 та надіслала звернення до голови Врадіївської районної державної адміністрації ОСОБА_7 про недопустимість проведення державної реєстрації договорів оренди між ПП ВКП Каро та позивачем.

28.04.2017р. під час визначення меж земельної ділянки представник позивача ОСОБА_1 дізналася про існування договору оренди земельної ділянки від 30.10.2015р., який зареєстрований у Реєстраційній службі 13.04.2017р., при чому згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав вбачається, що Реєстраційною службою 13.04.2017р. за позивачем було зареєстровано право власності на земельні ділянки площею 3,55 га з кадастровим номером :01:000:0249, яка є предметом вказаного договору, та земельну ділянку площею 0,96 га з кадастровим номером :01:000:0279.

Позивач заперечує щодо факту укладення договору оренди земельної ділянки від 30.10.2015р., а також наявності в нього примірнику вказаного договору, та посилаючись на приписи ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦПК України вказує, що вказаний договір ним не підписувався, у нього було відсутнє волевиявлення щодо укладення зазначеного договору, також вказує на невідповідність договору формі типового договору оренди землі, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 843 від 23.11.2016р., а тому просить визнати останній недійсним.

Крім того, посилаючись на приписи ст. ст. 18, 22 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, п. п. 9, 10 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, просить скасувати державну реєстрацію договорів оренди від 30.10.2015р. щодо земельних ділянок площею 3,55 га з кадастровим номером :01:000:0249 та площею 0,96 га з кадастровим номером :01:000:0279, вказуючи про порушення порядку державної реєстрації вказаних договорів через не відповідність поданих для реєстрації документів вимогам чинного законодавства.

25.09.2017р. та 10.10.2017р. представник ПП ВКП Каро ОСОБА_8 подав до суду заперечення на позовну заяву та письмові пояснення, в яких, посилаючись на приписи ст.ст. 203, 205, 215, 626, 638 ЦК України, ст. 16 Закону України Про оренду землі, ст.ст. 2, 17 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, п. п. 9, 10 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, вказує на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки договір укладений та зареєстрований відповідно до приписів чинного законодавства, ПП ВКП Каро земельна ділянка використовувалася за цільовим призначенням та вчасно сплачувалася орендна плату позивачеві, а відтак позовні вимоги не підлягають задоволенню.

18.08.2017р. Реєстраційна служба подала до суду клопотання, в якому, посилаючись на приписи ст.ст. 33 та 35 ЦПК України, просила замінити її як неналежного відповідача на належного відповідача - відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, їх обтяжень, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців апарату виконавчого комітету міської ради.

20.09.2017р. та 25.10.2017р. Реєстраційна служба подала до суду письмові пояснення, в яких наголошувала на необхідність вирішення питання про заміну відповідача.

Позивач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином, в порядку визначеному ст. 74 ЦПК України, повідомлений про час та місце судового розгляду, про причини неявки суд не повідомив.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримала уточненні позовні вимоги в повному обсязі, з підстав зазначених у позовній заяві, та просила їх задовольнити. Представник позивача також зазначила про недійсність договору, оскільки останній підписаний директором ПП ВКП Каро ОСОБА_8, хоча останній є ОСОБА_8 та ніколи не змінював імені. З цих же підстав представник позивача вказує на не можливість останнього подавати документи для державної реєстрації вищезазначених договорів оренди земельних ділянок.

В судовому засіданні представник ПП ВКП Каро ОСОБА_2 просила відмовити в задоволенні позову з підстав зазначених у письмових запереченнях. Представник ПП ВКП Каро ОСОБА_8 в судове засідання 27.10.2017р. не з'явився, проте в попередніх судових засіданнях просив відмовити в задоволенні позову з підстав зазначених у письмових запереченнях та посилаючись на постанову Верховного Суду України від 22.04.2015р.

Представник Реєстраційної служби в жодне судове засідання не з'явився, хоча належним чином, в порядку визначеному ст. 74 ЦПК України, повідомлений про місце, дату та час судового розгляду, про поважні причини неявки суд не повідомив.

Представник Врадіївської райдержадміністрації в судове засідання не з'явився, проте 27.10.2017р. звернувся до суду із заявою, в якій підтримує позовні вимоги та просить розглядати справу за його відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Заслухав пояснення учасників судового розгляду дослідив матеріали справи судом встановлено наступне.

Згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії МК № 075390 від 22.10.2003р. (далі - державний акт серії МК № 075390) позивачу, на підставі Врадіївської районної державної адміністрації № 136-р від 19.03.2003р., належить земельна ділянка площею 4,50 га у межах згідно плану, яка розташована в межах Доброжанівської сільської ради Врадіївського району Миколаївської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Водночас, відповідно до плану меж земельної ділянки в державному акті серії МК № 075390 визначено, що позивач є власником двох земельних ділянок, а саме: земельної ділянки 1 площею 3,66 га з кадастровим номером :01:000:0250 та земельної ділянки 2 площею 1,06 га з кадастровим номером :01:000:0280.

В судовому засіданні досліджено оригінал державного акта серії МК № 075390, його копію та архівну копію, при чому судом встановлено, що копія державного акта наданого позивачем до матеріалів позовної заяви в цілому відповідає оригіналу та архівній копії, зокрема щодо зазначення площ земельних ділянок та їх кадастрових номерів.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна № 87696433 від 22.05.2017р. вбачається, що за позивачем 13.04.2017р., на підставі державного акта серії МК № 075390, відповідно до рішення про державну реєстрацію від 19.04.2017р. з індексним номером 34828870 зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 0,96 га з кадастровим номером :01:000:0279, яка розташована в межах Доброжанівської сільської ради Врадіївського району Миколаївської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. При чому 13.04.21017р. на вказану земельну ділянку, на підставі договору оренди землі б/н від 30.10.2015р., укладеного між ПП ВКП Каро та позивачем, відповідно до рішення про державну реєстрацію від 19.04.2017р. з індексним номером 34828870, зареєстровано право оренди земельної ділянки.

Крім того, з вищевказаної інформаційної довідки також слідує, що за позивачем 13.04.2017р., на підставі державного акта серії МК № 075390, відповідно до рішення про державну реєстрацію від 19.04.2017р. з індексним номером 34828521 зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 3,55 га з кадастровим номером :01:000:0249, яка розташована в межах Доброжанівської сільської ради Врадіївського району Миколаївської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. При чому 13.04.21017р. на вказану земельну ділянку, на підставі договору оренди землі б/н від 30.10.2015р., укладеного між ПП ВКП Каро та позивачем, відповідно до рішення про державну реєстрацію від 19.04.2017р. з індексним номером 34828521, зареєстровано право оренди земельної ділянки.

З дослідженої в судовому засіданні копії договору оренди землі від 30.10.2015р., укладеного між ПП ВКП Каро та позивачем, вбачається, що вказаний договір зі сторони ПП ВКП Каро (орендаря) підписаний директором ОСОБА_8, а зі сторони позивача (орендодавця) особисто останнім, однак слід зауважити, що вказана копія договору не містить зазначення інформації про його державну реєстрацію.

Судом також встановлено, що Врадіївським РВ УМВС України в Миколаївській області на ім'я ОСОБА_8 21.07.2003р. видано паспорт громадянина України серії ЕР № 095186, копія якого наявна матеріалах справи, причому відповідно до довідки Врадіївського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області № 1468/15.14-4.9 від 30.09.2017р. слідує, що у архіві відділу відсутні записи про зміну імені ОСОБА_8.

Водночас, з рішення від 21.09.2017р. про внесення змін до статуту ПП ВКП Каро та самого статуту вбачається, що до п. 1.5. останнього внесено зміни щодо засновника у зв'язку зі зміною ним паспорта та зазначено засновником ОСОБА_8, паспорт серії ЕР № 577060, виданий Врадіївським РС УДМС України в Миколаївській області 29.11.2016р.

Суд також відмічає, що оригінал паспорта громадянина України серії ЕР № 577060, виданого Врадіївським РС УДМС України в Миколаївській області 29.11.2016р., на ім'я ОСОБА_8 досліджений в судовому засіданні 20.09.2017р.

Однак, згідно листа Врадіївської районної державної адміністрації Миколаївської області вбачається, що договір оренди землі реєструвався за заявою ОСОБА_8, особа якого посвідчена паспорт громадянина України серії ЕР № 095186, виданого 21.07.2003р.

Предметом зазначеного договору є право оренди строком на 15 років земельної ділянки площею 3,55 га з кадастровим номером :01:000:0249, яка розташована в межах Доброжанівської сільської ради Врадіївського району Миколаївської області, яка як вбачається з договору належить позивачеві.

Крім того, 30.10.2015р. ПП ВКП Каро та позивачем складено та підписано акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та акт приймання передачі земельної ділянки.

На підтвердження права власності позивача на вказану земельну ділянку до договору приєднана копія державного акта серії МК № 075390 та копію кадастрового плану земельних ділянок переданих у приватну власність позивача, при чому з даних копій вбачається, що відповідно до плану меж земельної ділянки визначено, що позивач є власником двох земельних ділянок, а саме: земельної ділянки 1 площею 3,55 га з кадастровим номером :01:000:0249 та земельної ділянки 2 площею 0,96 га з кадастровим номером :01:000:0279.

Водночас, слід наголосити, що копія державного акта серії МК № 075390, яка долучена до договору оренди та на підставі якої проведена державна реєстрація права власності та права оренди, не відповідає дослідженим в судовому засіданні оригіналу державного акта серії МК № 075390 та копії його архівного примірника, зокрема щодо зазначення площ земельних ділянок та їх кадастрових номерів, а також містить виправлення щодо вказаних даних.

На підтвердження державної реєстрації права оренди земельної ділянки до копії договору приєднано копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 85279944 від 19.04.2017р., інформація в якому щодо державної реєстрації договору оренди землі відповідає інформації зазначеній в інформаційної довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна № 87696433 від 22.05.2017р.

Згідно наданих представником ПП ВКП Каро відомостей розрахунку за паї за 2011-2012, 2014 роки, видаткових касових ордерів від 11.09.2013р. та 22.08.2016р., заяв позивача від 11.09.2013р. та 22.08.2016р., накладної № 10 від 05.03.2015р., позивач фактично отримував від ПП ВКП Каро плату як в грошовій та так і в натуральній формі за фактичне використання земельної ділянки до укладення договору оренди землі, що визнано представником позивача ОСОБА_9, яка при цьому зазначила, що вказану плату від імені позивача отримували інші особи та підписи у вказаних документах не належать позивачеві.

Згідно листа Відділу у Врадіївському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області № 62/141-17 від 09.10.2017р. вбачається, що записи в державну акті серії МК № 075390 на ім'я позивача збігаються з записами в Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю громадян, при чому вказаний державний акт містить помилки щодо зазначення площ земельних ділянок зазначених в розпорядженні Врадіївської районної державної адміністрації Миколаївської області № 136-р від 19.03.2003р. та в державному акті помилково роздруковано план меж земельних ділянок належних ОСОБА_10

На підтвердження вищевказаних обставин до листа додано копії архівних примірників державного акту серії МК № 9075390 від 22.10.2003р., виданого на ім'я позивача та державного акту серії МК № 9075391 від 22.10.2003р., виданого на ім'я ОСОБА_10, з плану меж земельних ділянок яких вбачається, що вказаним особам належать одні і ті ж земельні ділянки, а саме: земельна ділянка 1 площею 3,66 га з кадастровим номером :01:000:0250 та земельна ділянка 2 площею 1,06 га з кадастровим номером :01:000:0280.

До листа також надано копії кадастрових планів земельних ділянок, з яких зокрема вбачається, що позивачу передано у приватну власність земельну ділянку 1 площею 3,55 га та земельну ділянку 2 площею 0,96 га, а ОСОБА_10 передано у приватну власність земельну ділянку 1 площею 3,66 га та земельну ділянку 2 площею 1,06 га.

Судом також встановлено, що 11.04.2017р. за № 6767874 представник позивача ОСОБА_1 повідомила на Урядову гарячу лінію ОСОБА_6 та надіслала звернення до голови Врадіївської районної державної адміністрації ОСОБА_7 про недопустимість проведення державної реєстрації договорів оренди між ПП ВКП Каро та позивачем.

На вказані звернення представник позивача ОСОБА_1 отримала відповідь від Врадіївської районної державної адміністрації № Б-17-05 від 10.05.2017р., згідно якої вбачається, що державному реєстратору сектору з питань державної реєстрації Врадіївської районної державної адміністрації ОСОБА_11 було надано вказівку щодо недопустимості проведення державної реєстрації вищевказаних договорів.

Крім того, судом встановлено, що на запит Виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області № 2694/03.1-16 від 14.04.2017р. щодо тримання інформації про зареєстровані за позивачем земельні ділянки Відділом у Врадіївському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області надано відповідь № 18-14-0.25-14/111-17 від 18.04.2017р., до якої було долучено звернення представника позивача ОСОБА_1 від 11.04.2017р. за № 6767874 на Урядову гарячу лінію про недопустимість проведення державної реєстрації договорів оренди між ПП ВКП Каро та позивачем.

З матеріалів справи також вбачається, що представник позивача ОСОБА_1 зверталася до Виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області та Врадіївської районної державної адміністрації Миколаївської області із заявами щодо надання копій договорів оренди земельних ділянок належних позивачу, на які отримувала відповідні відповіді № Б-408-17 від 26.05.2017р. та Б-3905 від 29.06.2017р. щодо неможливості надання копій договорів.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

У відповідності до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права та визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Стаття 6 ЦК України передбачає, сторони вільну в укладенні договорів, які відповідають загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними судам роз'яснено, що відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Згідно ст. 792 ЦК України, за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.

Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них.

Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

У відповідності до ч. 5 ст. 6 Закону України Про оренду землі, право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 210 ЦК України, яка кореспондується зі ст. 18 Закону України Про оренду землі правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Таким чином, оскільки договір оренди землі, укладений 30.10.2015р. між позивачем та ПП ВКП Каро, зареєстрований державним реєстратором ОСОБА_5 Первомайської міської ради Миколаївської області згідно рішення про державну реєстрацію від 19.04.2017р., індексний номером 34828521, а отже вказаний договір є оспорюваним та може бути визнаний судом недійсним.

Крім того, слід відмітити, що в матеріалах справи відсутній оригінал оспорюваного договору та жодною із сторін не надано його для огляду в судовому засіданні, в зв'язку з чим ухвалою суду від 29.08.2017р. від ПП ВКП Каро витребувано оригінал договору оренди землі від 30.10.2015р., однак останнє не виконало вимоги ухвали суду та не надало оригінал вказаного договору, при чому не повідомило про поважні причини невиконання вимог ухвали суду.

Однак, враховуючи те, що в матеріалах справи наявна копія оспорюваного договору, вказаний договір пройшов державну реєстрацію, жодна із сторін не заперечує факт існування даного договору, який як вбачається з пояснень представників ПП ВКП Каро породив для його сторін права та обов'язки, а на думку позивача та його представника порушує права позивача, суд вважає за можливе розглянути даний спір взявши до уваги копію оспорюваного договору.

Щодо тверджень позивача та його представника про не підписання позивачем оспорюваного договору суд зазначаєнаступне.

Згідно присів ч. 1 ст. 143 ЦПК України, для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, згідно вимог ст.ст. 57-59, 66, 143 ЦПК України не належність підпису певній особі можливо підтвердити лише шляхом проведення судово-почеркознавчої експертизи, яка у даній справі не проводилась, у зв'язку з відсутністю об'єкту дослідження.

Тобто в даному випадку не доведено належними та допустимими доказами не належність підпису в оспорюваному договорі позивачу, а тому здослідженої в судовому засіданні копії договору оренди землі від 30.10.2015р., укладеного між ПП ВКП Каро та позивачем, вбачається, що вказаний договір зі сторони ПП ВКП Каро (орендаря) підписаний директором ОСОБА_8, а зі сторони позивача (орендодавця) особисто останнім.

Твердження представника позивача про недійсність оспорюваного договору, оскільки останній підписаний директором ПП ВКП Каро ОСОБА_8, хоча останній є ОСОБА_8 та ніколи не змінював імені, суд не бере до уваги з огляду на те, що з матеріалів справи вбачається, що Врадіївським РВ УМВС України в Миколаївській області на ім'я ОСОБА_8 21.07.2003р. видано паспорт громадянина України серії ЕР № 095186, тобто на момент підписання оспорюваного договору 30.10.2015р. прізвище, ім'я та по-батькові директора ПП ВКП Каро було саме ОСОБА_8.

При чому з рішення від 21.09.2017р. про внесення змін до статуту ПП ВКП Каро та самого статуту вбачається, що після підписання оспорюваного договору до п. 1.5. до статуту ПП ВКП Каро внесено зміни щодо засновника, у зв'язку зі зміною ним паспорта, та зазначено засновником ОСОБА_8, паспорт серії ЕР № 577060, виданий Врадіївським РС УДМС України в Миколаївській області 29.11.2016р.

Суд не бере до уваги довідку Южноукраїнської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДВС у Миколаївській області № 343-14-17-13 від 02.06.2017р. поданої позивачем на підтвердження факту сплати ним земельного податку по Доброжанівській сільській раді за 2010-2016р. та обґрунтування позовних вимог щодо підтвердження факту не укладення договору оренди землі від 30.10.2015р., оскільки з вказаної довідки неможливо ідентифікувати за які земельні ділянки належні позивачу сплачувався земельний податок.

Суд також, в силу приписів ст. 59 ЦПК України, не бере до уваги наданий представником позивача ОСОБА_1 відеозапис розмови між нею та представником ПП ВКП Каро ОСОБА_8, як доказ на підтвердження факту не укладення письмового договору з позивачем щодо оренди земельної ділянки, з огляду на те, що вказаний відеозапис, в розумінні ЦПК України, не є допустимим доказом на підтвердження факту укладення чи не укладення письмового договору, оскільки на останньому не зафіксовано жодної інформації щодо вказаних обставин.

При чому суд бере до уваги даний доказ в частині, що стосується досягнення усної домовленості між позивачем та представником ПП ВКП Каро ОСОБА_8 щодо використання земельної ділянки без укладення відповідного письмового договору, що також не заперечується представниками сторін.

Водночас, відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частиною 1 ст. 80 ЗК України визначено, що суб'єктами права власності на землю є: громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Водночас, відповідно до статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 2 ст. 319 ЦК України визначено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ст. 3 Закону України Про оренду землі, об'єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.

Статтею 4 Закону України Про оренду землі визначено, що орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи.

Частиною 1 ст. 93 ЗК України визначено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Згідно ст. 13 Закону України Про оренду землі, договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно ч. 4 ст. 124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Підставою для укладення договору оренди може бути цивільно-правовий договір про відчуження права оренди.

Статтями 125 та 126 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Отже, з комплексного аналізу зазначених норм чинного законодавства сліду, що власник земельної ділянки має право володіти, користуватися та розпоряджатися нею.

Водночас, як встановлено судом згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії МК № 075390 від 22.10.2003р. (далі - державний акт серії МК № 075390) позивачу, на підставі Врадіївської районної державної адміністрації № 136-р від 19.03.2003р., належить земельна ділянка площею 4,50 га у межах згідно плану, яка розташована в межах Доброжанівської сільської ради Врадіївського району Миколаївської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до плану меж земельної ділянки в державному акті серії МК № 075390 визначено, що позивач є власником двох земельних ділянок, а саме: земельної ділянки 1 площею 3,66 га з кадастровим номером :01:000:0250 та земельної ділянки 2 площею 1,06 га з кадастровим номером :01:000:0280.

При чому згідно листа Відділу у Врадіївському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області № 62/141-17 від 09.10.2017р. вбачається, що записи в державну акті серії МК № 075390 на ім'я позивача збігаються з записами в Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю громадян, при чому вказаний державний акт містить помилки щодо зазначення площ земельних ділянок зазначених в розпорядженні Врадіївської районної державної адміністрації Миколаївської області № 136-р від 19.03.2003р. та в державному акті помилково роздруковано план меж земельних ділянок належних ОСОБА_10

На підтвердження вищевказаних обставин до листа додано копії архівних примірників державного акту серії МК № 9075390 від 22.10.2003р., виданого на ім'я позивача та державного акту серії МК № 9075391 від 22.10.2003р., виданого на ім'я ОСОБА_10, з плану меж земельних ділянок яких вбачається, що вказаним особам належать одні і ті ж земельні ділянки, а саме: земельна ділянка 1 площею 3,66 га з кадастровим номером :01:000:0250 та земельна ділянка 2 площею 1,06 га з кадастровим номером :01:000:0280.

До листа також надано копії кадастрових планів земельних ділянок, з яких зокрема вбачається, що позивачу передано у приватну власність земельну ділянку 1 площею 3,55 га та земельну ділянку 2 площею 0,96 га, а ОСОБА_10 передано у приватну власність земельну ділянку 1 площею 3,66 га та земельну ділянку 2 площею 1,06 га.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 27 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року.

Тобто, в даному випадку, законодавцем визнано дійсність державних актів на право власності на землю, які були видані до 1 січня 2013 року, як юридичну підставу набуття права власності на земельні ділянки.

При чому, згідно з наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 02.07.2003р. № 174 Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (який діяв на час видачі державного акту серії МК № 9075390), у разі внесення у державний акт площі земельної ділянки, яка не відповідає її фактичному розміру, внесення змін у державний акт на право власності на земельну ділянку чи його скасування, не передбачено.

Частиною 1 ст. 155 Земельного кодексу України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

У відповідності до ч. 2 ст. 158 Земельного кодексу України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Отже, законодавцем визначено порядок вирішення ситуації коли в державному акті на право приватної власності на землю не вірно зазначено інформацію щодо розмірів земельної ділянки та кадастрових номерів, а саме шляхом звернення до суду з відповідним позовом про скасування державного акта на права власності на землю та зобов'язання органу, який його видав, видати відповідно до рішення ради новий державний акт.

Однак в матеріалах справи відсутнє відповідне судове рішення чи рішення іншого компетентного органу, яким вирішено питання щодо неточностей в державному акті на право власності на землю, а навпаки з матеріалів справи вбачається, що у зв'язку з вказаними помилками в державному акті позивачем розпочато процедуру виготовлення технічної документації для виготовлення обмінних файлів та внесення даних до Публічної кадастрової карти.

Таким чином, з сукупності вищевикладеного вбачається, що згідно приписів вказаних норм чинного законодавства позивач згідно державного акту серії МК № 9075390, який, в свою чергу, є підтвердженням факту визнання державою належності права приватної власності на землю, є власником земельної ділянки 1 площею 3,66 га з кадастровим номером :01:000:0250 та земельної ділянки 2 площею 1,06 га з кадастровим номером :01:000:0280, а тому не має юридично визначеного права володіння, користування та розпорядження земельною площею 3,55 га з кадастровим номер :01:000:0249, тобто не має необхідного обсягу цивільної дієздатності, та як наслідок не має права вчиняти будь-які дії що останньої, в тому числі укладати оспорюваний договір.

Щодо факту реєстрації за позивачем 13.04.2017р., на підставі державного акта серії МК № 075390, відповідно до рішення про державну реєстрацію від 19.04.2017р. з індексним номером 34828521, права приватної власності на земельну ділянку площею 3,55 га з кадастровим номером :01:000:0249, яка розташована в межах Доброжанівської сільської ради Врадіївського району Миколаївської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, слід зазначити наступне.

Згідно листа Відділу у Врадіївському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області № 62/141-17 від 09.10.2017р. вбачається, що записи в державну акті серії МК № 075390 на ім'я позивача збігаються з записами в Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю громадян.

З сукупності вищевикладеного та комплексного аналізу Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зокрема п. 8 ч. 1 ст. 27 вказаного Закону, вбачається, що право приватної власності за позивачем зареєстровано саме на підставі державного акта серії МК № 075390, згідно якого позивачу належать на праві приватної власності земельна ділянка 1 площею 3,66 га з кадастровим номером :01:000:0250 та земельна ділянка 2 площею 1,06 га з кадастровим номером :01:000:0280, а тому в даному випадку вказана юридична дія спрямована виключно на підтвердження державною уже наявного у позивача права на вказані земельні ділянки, та жодним чином не спрямована на виникнення такого права, його зміну чи припинення, в тому числі щодо земельної ділянки площею 3,55 га з кадастровим номером :01:000:0249.

Таким чином, факт зазначення при державній реєстрації на підставі державного акта серії МК № 075390 за позивачем права приватної власності на земельну ділянку, площа та кадастровий номер, якої не збігається з площею та кадастровим номером земельної ділянки, зазначеної в державному акті, не породжує для позивача жодних прав на зазначену земельну ділянку.

Вищезазначене, в свою чергу, спростовує твердження представників ПП ВКП Каро щодо дійсності договору та укладення останнього відповідно до приписів чинного законодавства.

Отже, враховуючи вказані обставини та приписи ст.ст. 203 та 215 ЦК України оспорюваний договір з цих підстав слід визнати недійсним.

Окремо слід зазначити, щодо посилання представника ПП ВКП Каро ОСОБА_8 на постанову Верховного Суду України від 22.04.2015р.

Так, згідно ч. 1 ст. 306-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Однак, як вбачається з постанови Верховного Суду України від 22.04.2015р., вказане судове рішення стосується вчинення правочину представником з перевищенням повноважень визначених в довіреності, а тому не може братися до уваги в даному випадку.

При чому, в контексті вищевикладеного, суд вважає за необхідне також зазначити, що Верховним Судом України у постанові від 25.05.2016р. у справі № 6-2612цс16 висвітлено правову позицію, згідно якої ст. 241 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Отже, вказана стаття презюмує наявність у представника певного обсягу повноважень, належним чином та у встановленому порядку наданих йому особою, яку він представляє, а також встановлює випадки й умови набуття чинності правочином, вчиненим від імені довірителя його представником, коли останній перевищив обсяг наданих йому повноважень. За таких обставин ця норма ЦК України не може бути застосована до правовідносин, коли правочин укладений від імені особи іншою особою, яка взагалі не була уповноважена на таке представництво і не мала жодних повноважень діяти від імені свого довірителя, а отже, не могла їх і перевищити.

Щодо посилання представників ПП ВКП Каро на факт отримання позивачем орендної плати як підставу дійсності договору слід зазначити наступне.

Так, Верховним Судом України у постанові від 13.06.2016р. у справі № 6-643цс16 висвітлено правову позицію, що відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з положеннями статей 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно із частиною пятою статті 6 Закону України Про оренду землі право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Підпунктом 6 пункту 2 частини першої статті 4 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачено, що державній реєстрації прав підлягає право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки.

Статтею 2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують відповідний письмовий документ, надаючи згоді встановленої форми.

Разом з тим цивільні права та обовязки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін під час укладення договорів оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації.

Виходячи з положень статті 638 ЦК України, статей 125, 126 ЗК України договір оренди землі набуває чинності з дня проведення його державної реєстрації.

Також слід зазначити, що відповідно до ч. 9 ст. 18 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, датою і часом державної реєстрації прав вважається дата і час реєстрації відповідної заяви, за результатом розгляду якої державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав.

Таким чином, з наданих представником ПП ВКП Каро відомостей розрахунку за паї за 2011-2012, 2014 роки, видаткових касових ордерів від 11.09.2013р. та 22.08.2016р., заяв позивача від 11.09.2013р. та 22.08.2016р., накладної № 10 від 05.03.2015р., вбачається що фактично позивач отримував від ПП ВКП Каро плату як в грошовій та так і в натуральній формі за фактичне використання земельної ділянки до укладення оспорюваного договору оренди землі, оскільки останній згідно вимог чинного законодавства є вчиненим та породжує права і обов'язки для його сторін лише з моменту його державної реєстрації, яка відбулася 13.04.2017р.

Щодо вимог позивача до Реєстраційної служби Первомайської міської ради Миколаївської області про скасування рішення державного реєстратора ОСОБА_5 Первомайської міської ради Миколаївської області від 19.04.2017р., індексний номер 34828870 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме права оренди земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:0279, площею 0,96 га та рішення державного реєстратора ОСОБА_5 Первомайської міської ради Миколаївської області від 19.04.2017р., індексний номер 34828521 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме права оренди земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:0249, площею 3,55 га, слід зазначити наступне.

Частиною 1 ст. 6 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень визначено, що організаційну систему державної реєстрації прав становлять:

1) Міністерство юстиції України та його територіальні органи;

2) субєкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; акредитовані субєкти;

3) державні реєстратори прав на нерухоме майно (далі - державні реєстратори).

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, державним реєстратором є:

1) громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з субєктом державної реєстрації прав;

2) нотаріус;

3) державний виконавець, приватний виконавець - у разі державної реєстрації обтяжень, накладених під час примусового виконання рішень відповідно до закону, а також у разі державної реєстрації припинення іпотеки у звязку з придбанням (передачею) за результатом прилюдних торгів (аукціонів) нерухомого майна, що є предметом іпотеки.

Згідно ст. 11 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх обєднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 37 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень,рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, субєкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Тобто, в даному випадку, законодавцем визначено, що відповідачем за позовами про оскарження рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора має бути сам державний реєстратор, а відтак позивач звернувся до суду з вказаними вимоги не до тієї особи, яка має відповідати за позовом.

При чому, в контексті вищевикладеного, суд вважає за необхідне також зазначити, що згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЦПК України, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу, як співвідповідача.

Тобто, законодавцем в цивільному судочинстві лише позивачу надано право на звернення до суду з клопотання про заміну неналежного відповідача належним та про залучення до участі у справі іншого співвідповідача.

В судовому засідання 29.08.2017р., враховуючи надходження клопотання Реєстраційної служби про заміну її, як неналежного відповідача на належного відповідача, головуючим суддею було поставлено на обговорення питання щодо необхідності заміни неналежного відповідача належним та про залучення до участі у справі іншого співвідповідача, при чому представник позивача ОСОБА_1 категорично заперечила щодо вчинення вказаних процесуальних дій вказуючи, що відповідачем у справі є саме Реєстраційна служба Первомайської міської ради Миколаївської області.

Крім того, слід наголосити на тому, що відповідно вимог до ч. 2 ст. 26 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом а пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

У відповідності до приписів п.п. 1 та 9 ч. 1 ст. 27 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації та рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Отже, зі змісту вище зазначених положень закону вбачається, що записи до державного реєстру вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень. Записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними.

Таким чином суд приходить до висновку, що рішення суду про визнання недійсним договору оренди землі є самостійною підставою для скасування запису про державну реєстрацію договору оренди землі та при отриманні державним реєстратором рішення суду, що набрало законної сили, він зобов'язаний скасувати відповідний запис про державну реєстрацію прав.

Вимога про скасування рішення про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки може бути підставою для звернення з окремим позовом лише у разі відмови державного реєстратора внести зміни про скасування державної реєстрації прав.

Таким чином, в сукупності вищевикладеного вбачається, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

На підставі вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача ПП ВКП Каро на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору, які понесені позивачем при подачі позову до суду, пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 640 грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 158, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_3 до Приватного підприємства Виробничо-комерційне підприємство Каро, Реєстраційної служби Первомайської міської ради Миколаївської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_4 районна державна адміністрація Миколаївської області, про визнання недійсним договору оренди та скасування його державної реєстрації - задовольнити частково.

Д оговір оренди землі укладений 30.10.2015р. між ОСОБА_3 та Приватним підприємством Виробничо-комерційне підприємство Каро щодо земельної ділянки кадастровий номер :01:000:0249, площею 3,55 га визнати недійсним.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Приватного підприємства Виробничо-комерційне підприємство Каро на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в розмірі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через Врадіївський районний суд Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ф.Г. Сокол