ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/3889/17
провадження № 2/753/3625/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" липня 2017 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі

головуючого судді Кириченко Н.О.

за участі секретаря Палій Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Інституту ботаніки ім. М.Г. Холодного НАН України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу , відшкодування моральної шкоди, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся в Дарницький районний суд м. Києва з позовом до відповідача про про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу , відшкодування моральної шкоди в обгрунтування якого зазначив наступне.

Позивач працював на посаді молодшого наукового співробітника відділу фітогормонології Інституту ботаніки ім. М.Г. Холодного НАН України, є автором трьох винаходів та учасником ліквідації аварії на ЧАЄС II категорії. Згідно п. 10 наказу 4к від 16.01.2017 року його було звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України з 07 лютого 2017 р.

Вважає, що звільнений з роботи незаконно, з наступними порушеннями норм чинного законодавства: не враховано переважне право на залишенні на роботі, оскільки він є автором трьох винаходів та учасником ліквідації аварії на ЧАЄС II категорії; не запропоновано перейти на іншу роботу на підприємстві - хоча були вільні вакансії навіть у його відділі; не отримано згоду на звільнення від профспілкового органу; не надано гарантій, передбачених чинним законодавством - працівникам, які належать до II категорії, допомога виплачується у розмірі трикратного, а не однократного, середнього місячного заробітку; не видано при звільнення трудової книжки та копії наказу про звільнення - замість 06 лютого 2017 р. отримав тільки 13 лютого 2017 р.

Крім того, йому до цього часу не надали розшифровки суми вихідної допомоги та не надали можливості засвідчити дату та причини звільнення в особовій картці за формою П-2.

Під час розгляду справи у суді позивач подав до суду уточнення до позовної заяви, в яких він просить суд поновити його на роботі в Інституті ботаніки ім. М.Г. Холодного НАН України, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08 лютого 2017 р. до дня постановления рішення суду враховуючи посадовий оклад у розмірі 4 772 грн., стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у сумі 16 000 грн.

В судовому засіданні позивач підтримав уточнені позовні вимоги, просив суд задовольнити їх, посилаючись на обставини, заявлені в позові, а також вказував про те, що представником відповідача були надані до суду неправдиві документи, а саме штатний розклад відділу фітогормонології № 5 за 2016 рік, де не вказав посаду ОСОБА_3.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити у їх задоволенні, оскільки відповідачем при звільненні ОСОБА_2 було дотримано трудове законодавство, вільних посад, які б відповідали його освіті та кваліфікації на час звільнення не було, виплата всіх належних сум при звільненні, хоч із затримкою, але була здійснена в повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_2 наказом № 157к від 29.12.2007 року прийнятий до відділу фітогормонології Інституту ботаніки ім. М.Г. Холодного на посаду молодшого наукового співробітника з посадовим окладом 1369 грн. і з виплатою 30% надбавки за науковий стаж з 02.01.2008 року з випробувальним терміно - 3 місяці, що підтверджується витягом з особової справи (а. с. 20).

Згідно наказу № 102к від 01.09.2016 року ОСОБА_2 переведено тимчасово з 01.09.2016 року по 31.12.2016 року на 0,2 посади з оплатою від посадового окладу.

Наказом № 125к від 18.10.2016 року внесено зміни до штатного розпису Інституту ботаніки ім. М.Г. Холодного та скорочення чисельності працівників інституту згідно з розподілом за підрозділами, яким було скорочено посаду молодшого наукового співробітника відділу фітогормонології, яку займав позивач (а. с. 26, 27).

07.12.2016 року позивача ОСОБА_2 попереджено про звільнення та повідомлено про відсустність вакантних посад, які могли б бути йому запропоновані для подальшого працевлаштування, що підтверджується копією персонального повідомлення, в якому міститься підпис ОСОБА_2 (а. с. 19).

Наказом № 4к від 16.01.2017 року ОСОБА_2 звільнено з посади з 07.02.2017 року у зв"язку зі скороченням штату та чисельності працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а. с. 30 - 34). З наказом про звільнення позивач був ознайомлений належним чином, про що він не заперечував у судовому засіданні.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України, звільнення за цією нормою допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою на іншу роботу.

Як роз"яснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов»язані зі звільненням за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП, суди зобов»язані з»ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержані власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази змін в організації виробництва і праці, того, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Судом встановлено, що у відповідача відбулися зміни в організації виробництва і праці, які супроводжувались скороченням чисельності штату працівників, позивача в установленому законом порядку за 2 місяці було попереджено про майбутнє вивільнення, також встановлено, що у відповідача були відсутні на час проведення скорочення вакантні посади, які могли бути запропоновані позивачу за його кваліфікацією.

Слід наголосити, що згідно з ч.3 ст.49-2 КЗпП України та правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах Верховного Суду України від 07.11.2011р. (справа №6-45цс11), від 10.03.2015р. (справа №21-52а15), від 01.03.2017р. (справа №6-2485цс16), відповідач не зобов'язаний пропонувати вакантну посаду працівнику, який підлягає звільненню за п. 1 ч. 1 ст.40 КЗпП України, якщо його кваліфікація, досвід тощо не відповідають закріпленим у посадових інструкціях вимогам.

Посилання позивача про те, що йому не були запропоновані інші посади, які були вільними на час попередження про звільнення, а саме посада інженера, слюсара, начальник штабу цивільного захисту, провідний бухгалтер, комірник експед.складу, зав.канцелярією, секретар-друкарка, науковий співробітник к.б.н., бібліотекар, не можуть бути прийняті судом, оскільки позивач має освіту географа, гідролога-гідрохіміка, наукового ступеня чи ученого звання не має, а отже його освіта та кваліфікація не відповідає заявленим вище посадам.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 20 вказаного Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" зазначено, що переважне право залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, в тому числі при ліквідації, реорганізації або перепрофілюванні підприємства, установи, організації, скороченні чисельності або штату працівників, а також на працевлаштування.

Доводи позивача щодо неврахування відповідачем переважного права на залишення його на роботі є безпідставними, оскільки у відповідача не було працівників, які виконували однакові з ним функції та посади яких були скорочені одночасно зі скороченням його посади і при цьому були залишені відповідачем на роботі, однак порівняно з ними скаржник мав вищий рівень кваліфікації і продуктивності праці (ч. 1 ст. 42 КЗпП України), або ж з такими працівниками він мав однаковий рівень кваліфікації і продуктивності праці та більшу кількість переваг на залишення на роботі (ч. 2 ст. 42 КЗпП України).

Слід зазначити також про те, що при проходженні 26.02.2015 року позивачем атестації, комісія рекомендувала дирекції інституту перевести ОСОБА_2 на посаду провідного інженера (а. с. 45), що свідчить про те, що атестацію позивач не пройшов.

Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про поновлення позивача на роботі, оскільки відповідачем при звільненні не було порушено вимог чинного трудового законодавства. Крім того, позивачем у уточнених позовних вимогах не зазначено на яку саме посаду він просить його поновити, зазначивши лише про поновлення його на роботі в Інституті ботаніки ім. М.Г. Холодного НАН України.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 08.02.2017 року враховуючи посадовий оклад 4 772 грн., то суд вважає зазначити наступне.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ст. 20 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", у разі вивільнення працівників у зв'язку з ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємства, установи, організації, скороченням чисельності або штату працівників їм виплачується допомога в розмірі трикратної середньомісячної заробітної плати.

Судом встановлено, що 01.02.2017 року ОСОБА_2 була виплачена в аванс сума в розмірі 1455,02 грн., яка складається з заробітної плати за 5 робочих днів лютого, компенсації за відпустку та вихідна допомога при звільненні в розмірі середньомісячної заробітної плати, що підтверджується наявними у справі матеріалами (а. с. 24, 36).

Під час розгляду справи в суді, позивачу у квітні 2017 року було виплачено вихідна допомога в розмірі ще двох середньомісячних заробітних плат за рахунок коштів підприємства в розмірі 1997,56 грн. (а. с. 37, 38). Вказана обставина не заперечувалася позивачем у судовому засіданні.

Відповідно д ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

У зв'язку з тим, що судом відмовлено у поновлені позивача на роботі, суд дійшов висновку і про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу по день ухвалення судового рішення.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В судовому засіданні встановлено відсутність порушення прав позивача, а тому позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди також не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір компенсується за рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст. 40, 116, 235, 237-1 КЗпП України, ст. 20 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", ст. 10, 11, 57, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Інституту ботаніки ім. М.Г. Холодного НАН України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва протягом 10 днів з дня його проголошення через Дарницький районний суд м. Києва.

Суддя