Справа № 369/8045/17 Головуючий у І інстанції Дубас Т. В.
Провадження № 22-ц/780/4660/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 6 18.10.2017
УХВАЛА

Іменем України

18 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Мельника Я.С., Ігнатченко Н.В.,

при секретарі: Волошину В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Ресурсозбереження» на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 серпня 2017 року у справі за заявою ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Ресурсозбереження» до ОСОБА_3 про видачу судового наказу,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2017 року заявник ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Ресурсозбереження» звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу, в якій просить стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 33450,08 грн. на свою користь та судовий збір.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 серпня 2017 року відмовлено у прийняті заяви на підставі п.2 ч. 3 ст. 100 ЦПК України.

В апеляційній скарзі заявник ТОВ «Ресурсозбереження» просить розглянути справу по суті та задовольнити первинні вимоги ТОВ «Ресурсозбереження», посилаючись на її незаконність, необґрунтованість, порушення судом норм процесуального права. Вважає, що суд не звернув уваги на те, що періоди заборгованості чітко визначені в розрахунках пені та реєстрах нарахувань за спожиту теплову енергію.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про відмову у прийнятті заяви про видачу судового наказу, суд першої інстанції виходив з того, що у правовідносинах вбачається спір про право, а тому заявлені вимоги повинні бути предметом розгляду в порядку позовного провадження. Крім того, вказав, що у прохальній частині заяви ТОВ «Ресурсозбереження» не вказало за який період виник борг та останнє місце проживання боржника.

Однак, такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Встановлено, що з 29 квітня 2016 року ОСОБА_3 є власником квартир №94, 109, 115 у будинку №1-Б по вул. Черкаській в с. Петропавлівська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області, що підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна.

Рішенням виконавчого комітету Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №384 від 29 грудня 2015 року ТОВ «Ресурсозбереження» визнано виконавцем послуг з теплопостачання (опалення) та постачання гарячої води у житлових будинках, зокрема, у будинку №1-Б по вул. Черкаській в с. Петропавлівська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області.

Договори на теплопостачання між ТОВ «Ресурсозбереження» та ОСОБА_3 укладені не були.

Заяви про обмеження чи припинення теплопостачання від ОСОБА_3 не надходили.

Разом з тим, послуги з теплопостачання ТОВ «Ресурсозбереження» надавались вчасно та у повному обсязі. Однак, такі послуги ОСОБА_3 оплачені не були, в результаті чого у останнього виникла заборгованість перед заявником.

Відповідно до ст.95 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст.96 цього Кодексу.

Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб.

Відповідно до ч. 3 ст. 96 ЦПК України судовий наказ може бути виданий у разі коли заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості.

Згідно ст. 100 ЦПК України суддя відмовляє у прийнятті заяви про видачу судового наказу, у разі, якщо із заяви і поданих документів вбачається спір про право.

Відповідно до п.2 ч.8 ст.1051 ЦПК України наявність спору про право є підставою для відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу, а у випадку подання заяви про скасування судового наказу з підстав наявності спору про право - для скасування судового наказу.

Відповідно до п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 14 від 23 грудня 2011 року «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження», наявність спору про право (пункт 2 частини третьої статті 100 ЦПК), яке є підставою для відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу, можна встановити відсутністю документів, що підтверджують наявність суб'єктивного права у заявника; документів, що підтверджують порушення суб'єктивного права або документів, що підтверджують виникнення права вимоги. Крім того, мають ураховуватися обставини, якщо із доданих документів вбачається, що боржник заперечує, не визнає або оспорює свій обов'язок перед заявником (кредитором); із доданих документів вбачається пропуск позовної давності. Така вимога може бути вирішена лише у позовному провадженні (частина третя статті 267 ЦК України).

У п. 13 Постанови зазначено, що якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні, телекомунікаційні послуги, послуги телебачення та радіомовлення (пункт 3 частини першої статті 96 ЦПК), судовий наказ може бути видано за наявності відповідних договорів про надання таких послуг, інших письмових доказів, що підтверджують фактичне надання та отримання таких послуг. Крім того, заявник має обґрунтувати свої вимоги та додати документи, що вказують на правильність і безспірність розрахунків, а також застосування тарифів на відповідні послуги. У цьому випадку може бути видано судовий наказ про стягнення не лише суми заборгованості, але й про стягнення індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості. Для їх стягнення суду має бути додано документи, що чітко підтверджують їх розрахунок (у тому числі й розрахунок щомісячних нарахувань), при цьому визначений розмір не потребує додаткової оцінки та дослідження у сукупності з іншими доказами.

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обовязок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобовязані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

До такого висновку дійшов Верховний Суд України у Постанові від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15.

Таким чином, колегія суддів вважає, що заявником були надані всі визначені законом докази, зокрема, документи, що підтверджують наявність суб'єктивного права, документи, що підтверджують виникнення права вимоги, документи, що вказують на правильність і безспірність розрахунків, а також застосування тарифів на відповідні послуги, дослідивши які, можна прийти до висновку, що спір про право відсутній.

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув.

Посилання суду першої інстанції на відсутність у прохальній частині заяви ТОВ «Ресурсозбереження» періоду за який виник борг та не зазначення останнього місця проживання боржника, є безпідставними, оскільки з доданого письмового розрахунку до заяви про видачу судового наказу вбачається період заборгованості з травня 2016 року по липень 2017року. А з заяви про видачу судового наказу вбачається, що заявник звертається з заявою на підставі п.9 ст. 110 ЦПК України, в якій визначено, що позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред'являються за місцезнаходженням майна відповідача.

Відповідно до вищевикладеного, колегія суддів з висновком суду першої інстанції не погоджується, оскільки суд постановив ухвалу без належного врахування обставин, що мають значення для справи та невірно застосував норми процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового і передчасного висновку про відмову у прийнятті заяви про видачу судового наказу.

Враховуючи викладене, ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 серпня 2017 року підлягає скасуванню з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції, відповідно до вимог ст.312 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 312, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Ресурсозбереження» задовольнити частково.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 серпня 2017 року скасувати та передати питання на розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: