Ухвала

іменем україни

19 липня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення апеляційного суду м. Києва від 25 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з вищезазначеним позовом, у якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 546 615 грн 49 коп., із яких: заборгованість за кредитом - 507 823 грн 45 коп., заборгованість за відсотками - 38 792 грн 04 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру № 1, загальною площею 71,3 кв. м, житловою площею 41,4 кв. м, що розташована по АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 17 жовтня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Власенко І.В. за реєстровим № 653, зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17 жовтня 2012р, номер правочину 5258217, шляхом визнання права власності на неї за ПАТ «Дельта Банк».

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 17 жовтня 2012 року між публічним акціонерним товариством «Астра Банк» (далі - ПАТ «Астра Банк») та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 512 395 грн зі сплатою 21,4 % річних та терміном його повернення до 17 жовтня 2032 року.

На забезпечення виконання грошових зобов'язань за договором іпотеки від 17 жовтня 2012 року відповідач передав у іпотеку банку вищезазначене нерухоме майно.

02 грудня 2013 року між ПAT «Астра Банк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПAT «Дельта Банк» прийняло право вимоги, у тому числі й за кредитним та іпотечним договорами від 17 жовтня 2012 року, укладеними між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_3

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником кредитних зобов'язань утворилася зазначена вище заборгованість, яку позивач просив стягнути з відповідача шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання права власності на нього за банком.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 квітня 2016 року позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено.

У рахунок погашення заборгованості у сумі 528 044 грн 38 коп. за кредитним договором від 17 жовтня 2012 року № 65016 звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру № 1, загальною площею 71,3 кв. м, житловою площею 41,4 кв. м, по АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 17 жовтня 2012 року, шляхом визнання права власності на квартиру за ПАТ «Дельта Банк».

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 25 серпня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 1 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ПАТ «Дельта Банк» у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судове рішення апеляційного суду не повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що 17 жовтня 2012 року між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, згідно з яким останньому надано кредит у розмірі 512 395 грн із терміном повернення до 17 жовтня 2032 року та сплатою 21,4 % річних.

Згідно з п. 2.5 кредитного договору погашення кредиту та нарахованих процентів здійснюється позичальником щомісячно до 17 числа кожного місяця протягом строку дії цього договору, починаючи з місяця, наступного за місяцем підписання цього договору, в сумі 9 217 грн.

На забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором ОСОБА_3 за договором іпотеки від 17 жовтня 2012 року передано в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: квартиру № 1, загальною площею 71,3 кв. м, житловою площею 41,4 кв. м, що розташована по АДРЕСА_1.

02 жовтня 2013 року між ПAT «Астра Банк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПAT «Астра Банк» передало на користь ПАТ «Дельта Банк» право вимоги до боржників за кредитними та забезпечувальними договорами, у тому числі і за кредитним та іпотечним договорами від 17 жовтня 2012 року, укладеними з ОСОБА_5

У визначений кредитним договором строк позичальник грошові кошти не повернув, у зв'язку із чим уторилася заборгованість у розмірі 546 615 грн 49 коп., із яких: заборгованість за кредитом - 507 823 грн 45 коп., заборгованість за відсотками - 38 792 грн 04 коп.

Звертаючись до суду із позовом, ПАТ «Дельта Банк» посилалось на те, що у результаті неналежного виконання умов кредитного договору утворилася заборгованість, яку позичальник, незважаючи на вимоги, не погасив, що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому, предметом позову було звернення стягнення у спосіб визнання права власності за банком на іпотечне майно.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем наявності у нього права вимоги до відповідача у рамках заявлених позовних вимог, доведеності розміру та підставності нарахування кредитної заборгованості, а також обґрунтованості вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за позивачем.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у позові, виходив із того, що вимоги іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на предмет іпотеки не передбачено чинним законодавством, оскільки такий спосіб захисту порушених прав є позасудовим способом захисту.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

Звертаючись до суду із позовом, ПАТ «Дельта Банк» посилалось на те, що у результаті неналежного виконання умов кредитного договору утворилася заборгованість, яку позичальник, незважаючи на вимоги, не погасив, що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому, предметом позову було звернення стягнення у спосіб визнання права власності за банком на іпотечне майно.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У чч. 1, 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 цього Закону.

При цьому згідно із ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Отже, аналіз положень ст. ст. 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1685цс16 та від 27 квітня 2017 року у справі № 6-679цс17, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Так, застереження, яке вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Проте на порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 316 ЦПК України апеляційний на зазначені вище обставини справи уваги не звернув, зазначених вимог закону не врахував, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, зокрема, чи містить договір іпотеки від 17 жовтня 2012 року дані про те, що іпотекодавець надавав згоду на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, чи звертався позивач до державного реєстратора, чи порушені відповідачем права кредитора, не дослідив і не оцінив належним чином доводи й докази сторін та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 25 серпня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик