Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №314/3843/15 Головуючий у 1 інстанції: Кофанов А.В.
Провадження № 22-ц/778/544/17 Суддя-доповідач: Дзярук М.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Дзярука М.П.

Бєлки В.Ю.

суддів: Онищенко Е.А.

за участі секретаря: Бєлової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

В позові зазначала, що вона є власником земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 площею 0,1841 га, розташованої по АДРЕСА_1. На вказаній земельній ділянці відповідачі, самовільно звели господарські споруди - сараї для утримання худоби, огородили їх металевою сіткою та накрили шифером, у добровільному порядку прибрати ці споруди відмовляються. Враховуючи наведене, позивачка й звернулася до суду із зазначеними вимогами.

Просила суд зобов'язати відповідачів звільнити належну їй земельну ділянку по АДРЕСА_1, шляхом знесення та демонтажу господарських споруд - сараїв для утримання худоби.

ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3, в якій зазначала, що Державний акт був виданий на підставі рішення Михайлівської сільської Ради від 18.10.2007 року, яке було скасовано за протестом прокурора; оскільки позивачка, таким чином, порушила порядок набуття права власності на земельну ділянку, відповідачка й заявила зустрічні позовні вимоги з цього приводу.

Просила суд визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 06.08.2008 року, яким посвідчено право власності позивачки на вказану земельну ділянку по вул.Дніпровській.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_6 та зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_3 звернулася до суд з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити, в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити. Рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову не оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Відмовляючи в позові ОСОБА_3 за недоведеністю позовних вимог, суд першої інстанції виходив з наступного.

Згідно частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України громадяни набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування у межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно ст. 125 ЗК України право власності громадян на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав.

Аналогічними є положення ст. ст. 15, 16 ЦК України щодо захисту і відновлення порушеного цивільного права та інтересу.

ОСОБА_3 у позовній заяві стверджує те, що відповідачі самостійно (самовільно) зайняли частину її земельної ділянки, загальною площею 0,181 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить їй на праві власності. Відповідачі незаконно збудували сараї для утримання худоби. В підтвердження зазначеного, ОСОБА_3 надала суду акт виконавчого комітету Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області від 12.08.2015р.

Сторони є суміжними землекористувачами і спір виник з приводу порушення меж земельних ділянок, при вирішення даного позову суду необхідно було встановити правовий статус земельних ділянок, якими користуються сторони, наявність чи відсутність встановлених межових знаків між земельними ділянками, факти порушення меж земельних ділянок.

В судовому засіданні встановлено, що згідно рішення Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області №17 від 16.05.2007р. «Про передачу земельних ділянок у власність» передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку для будівництва житлового будинку площею 0,10 га по АДРЕСА_1 Згідно рішення Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області №12 від 18.10.2007р. «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання Державного акту на право власності на земельну ділянку» було внесені зміни в рішення №17 від 16.05.2007р. щодо площі земельної ділянки, якими передбачено замість загальної площі земельної ділянки 0,10 га змінити на загальну площу 0,1841 га. На підставі зазначеного рішення ОСОБА_3 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку від 06.08.2008р. (а.с. 4-5). Рішенням Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області №19 від 23.01.2009р. було скасовано рішення №12 від 18.10.2007р. в повному обсязі та приведено у відповідність до чинного законодавства рішення №17 від 16.05.2007р. та п.1 цього рішення викладено в новій редакції: «Дати дозвіл ОСОБА_3 на складання проекту відведення земельної ділянки для будівництва житлового будинку» (а.с. 37). З матеріалів справи вбачається, що при виготовленні ОСОБА_3 технічної документації про передачу у власність земельної ділянки акт погодження меж не був підписаний відповідачами, суміжними користувачами (а.с. 98). З акту обстеження земельних ділянок від 23.07.2016р. вбачається, що спірні сараї були збудовані ще у 1965 році, тобто до передачі позивачу у власність земельної ділянки (а.с. 121). Доказів того, що сараї були збудовані після надання земельної ділянки у власність позивачу ОСОБА_3 суду не надано. Жодних дій з боку позивача з приводу самовільного будівництва відповідачами сараю на її земельній ділянці не здійснювалося.

З урахуванням зазначеного позивачем не представлено жодних доказів самовільного зайняття її земельної ділянки відповідачами, яке б здійснювалося останніми після передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки, розмір площі самовільно захопленої ділянки, будь-яких приписів усунення виявлених порушень добросусідства. Не надано доказів погодження меж земельної ділянки між суміжними користувачами при виготовленні технічної документації, не надано проект відведення земельної ділянки позивача, не надано доказів щодо остаточної площі відведеної позивачу земельної ділянки, чи не накладаються між собою межі земельних ділянок сторін. Посилання позивача на відповіді сільського голови Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області з приводу площі земельної ділянки, наданої позивачу, не вбачається чіткої відповіді, а зазначається лише яка площа була виділена ОСОБА_3 рішеннями №17 від 16.05.2007р. та №12 від 18.10.2007р. (а.с. 56). Присвоєння поштової адреси земельній ділянці площею 0,1841 га було здійснено виключено на підставі державного акту, виданого за рішенням №12 від 18.10.2007р., яке було скасовано рішенням №19 від 23.01.2009р. (а.с. 48).

За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про звільнення самостійно (самовільно) зайнятої земельної ділянки, а відповідно і приведення такої до стану, придатного для використання за цільовим призначенням, - слід відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками міськрайонного суду, оскільки суд вірно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на основі повно з'ясованих обставин, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, були належним чином досліджені судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою.

Інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення, тому підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 листопада 2016 рокуу цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: