РІШЕННЯ

Іменем України

Справа № 285/3486/17

провадження у справі № 2/0285/1680/17

09 листопада 2017 року м. Новоград-Волинський

Новоград - Волинський міськрайонний суду Житомирської області у складі судді Сташків Т.Б. за участі секретаря судового засідання Медяної І.В., та осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник не прибув,

відповідача: представник не прибув

розглянувши заочно у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Автомотів» про захист прав споживача та визнання нікчемним договору купівлі-продажу товару та повернення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом, у якому просить визнати нікчемним договір купівлі-продажу товару з розстроченням платежу № 438019 від 30.06.2017 року з додатками № 2, 3, 4, укладеного між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Автомотів» (далі ТОВ «Автомотів») і стягнути з ТОВ «Автомотів» на користь ОСОБА_1 сплачені ним грошові кошти у розмірі 105 000,00 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначає, що 30.06.2017 року між ним та ТОВ «Автомотів» укладено договір купівлі-продажу товару з розстроченням платежу № 438019 (далі - Договір) з додатками № 2, 3, 4. Згідно п.2.1 Договору постачальник - ТОВ «Автомотів» зобовязується придбати та передати на умовах розстрочки у користування майно - транспортний засіб FIAT Doblo Combi Maxi 1.6D Active N1 Medium 2013 року випуску (далі - Товар), а Отримувач - ОСОБА_1 зобов'язаний прийняти Товар та сплачувати періодичні та інші платежі, згідно з умовами Договору.

Предметом Договору є транспортний засіб, вартість предмета Договору, згідно Додатку № 2 до Договору була визначена у розмірі 210 000,00грн. Позивачем на виконання умов договору було сплачено перший періодичний платіж у розмірі 50% від загальної суми договору в розмірі 105 000 грн., що підтверджується квитанціями від 30.06.2017 року та від 12.07.2017 року. При цьому предмет договору відповідачем не був поставлений. У зв'язку з чим позивач звернувся до ТОВ «Автомотів» із вимогою про повернення сплачених коштів. Станом на день подачі позовної заяви жодної відповіді він не отримав. Вважає, що укладений Договір є несправедливим, суперечать принципу добросовісності, постачальником порушено права споживача, оскільки під час укладення даного правочину відповідач вдався до нечесної підприємницької діяльності.

Сторони у судове засідання не прибули.

Представник позивача подав до суду письмову заяву, в якій зазначив, що заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити проти винесення заочного рішення не заперечує, справу просить розглянути у його відсутність.

Відповідач участь представника в судове засідання не забезпечив, про причини неявки суду не повідомив, заперечень проти позову та клопотань про розгляд справи за його відсутності та/або про відкладення розгляду справи не подавав. Судові повістки надсилались ТОВ «Автомотів» на адресу: вул. Мечнікова, 7 м. Київ, 01133, яка зазначена у спірному договорі (а.с. 16) та міститься у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 41), однак судові повістки були повернуті до суду з відміткою поштової служби «неправильно зазначена адреса (відсутня) адреса одержувача» (а.с. 35, 39).

Відповідно до абз. 2 ч. 5 ст. 74 ЦПК України у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається юридичним особам та фізичним особам-підприємцям за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Оскільки судові повістки надсилались на адресу місцезнаходження відповідача, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, то враховуючи положення абз. 2 ч. 5 ст. 74 ЦПК України, суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про час, місце та дату розгляду справи.

За таких обставин, керуючись ч. 1 ст. 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Враховуючи неявку в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи та надані докази, зясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 30.06.2017 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Автомотів» укладено договір купівлі-продажу товару з розстроченням платежу № 438019 з додатками № 2, 3, 4.

Згідно п. 2.1 вищевказаного Договору, постачальник - ТОВ «Автомотів» зобов'язується придбати та передати на умовах розстрочки у користування майно - транспортний засіб FIAT Doblo Combi Maxi 1.6D Active N1 Medium 2013 року випуску, а Отримувач - ОСОБА_1 зобов'язаний прийняти товар та сплачувати періодичні та інші платежі, згідно з умовами Договору.

Предметом Договору є транспортний засіб - FIAT Doblo Combi Maxi 1.6D Active N1 Medium 2013 року випуску, вартість предмета Договору, згідно Додатку № 2 до Договору була визначена у розмірі 210 000,00грн.

На виконання умов договору ОСОБА_1 було сплачено перший періодичний платіж у розмірі 50% від загальної суми договору в розмірі 105 000 грн., що підтверджується квитанціями від 30.06.2017 року та від 12.07.2017 року (а.с. 20, 21).

Однак предмет договору (транспортний засіб) відповідачем не був поставлений ОСОБА_1 У зв'язку з цим ОСОБА_1, звернувся до ТОВ «Автомотів» із вимогою про повернення сплачених коштів.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

У частині другій ст. 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Судом встановлено, що зміст спірного договору фінансового лізингу 30.06.2017 року, укладеного між сторонами дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом (розділ 12 договору), звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Згідно пункту 3.6 договору, постачальник не відповідає перед отримувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець, відомості про якого в договорі та додатках відсутні.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 3.6 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України.

Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.

Відповідно до розділу 2 спірного договору купівлі-продажу товару постачальник зобовязується придбати та передати на умовах розстрочки у користування майно, а отримувач зобовязується прийняти товар та сплачувати періодичні платежі і інші платежі згідно умов договору, а тому ураховуючи положення статей 655, 806 ЦК України, зазначений договір за своєю правовою природою є договором лізингу.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Така правова позиція висловлена у пос танові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-2766цс15.

Судом встановлено, що договір лізингу від 30.06.2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Автомотів» не було посвідчено нотаріально.

За змістом ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення.

Як слідує із ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес способами, передбаченими цим Кодексом та іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності до нікчемного правочину.

Відповідно положень ч. 1 ст. 216 ЦК України двостороння реституція полягає в тому, що кожна сторона недійсного правочину має повернути іншій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину.

Оскільки у порушення вимог ст. 799 ЦК України спірний договір не був посвідчений нотаріально, то такий договір, згідно ст. 220 ЦК України, підлягає визнанню нікчемним із застосуванням до нього наслідків недійсності правочину.

За змістом статей 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Згідно з ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оскільки на виконання даного правочину ОСОБА_1 сплатив відповідачу перший періодичний платіж в розмірі в розмірі 105 000 грн., предмет лізингу позивачу не передавався, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачені на його рахунок кошти.

З огляду на викладене та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Окрім того, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1240 грн.

Керуючись статтями 10, 11, 57-60, 88, 208, 209, 212215, 218, 224-228 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити.

Визнати Договір купівлі-продажу товару з розстроченням платежу № 438019 від 30 червня 2017 року з додатками № 2, 3, 4 укладеного між ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Автомотів» - нікчемним.

Стягнути з товариством з обмеженою відповідальністю «Автомотів» на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 105 000 ( сто пять тисяч) гривень

Стягнути з товариством з обмеженою відповідальністю «Автомотів» в дохід держави судовий збір в сумі 1280 (одна тисяча двісті вісімдесят) гривень.

Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого Цивільним процесуальним кодексом України та може бути переглянуте судом, який його постановив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Житомирської області через Новоград-Волинський міськрайонний суд протягом 10 (десяти) днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 (десяти) днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення складено в повному обсязі та підписано 14 листопада 2017 року.

Суддя Т.Б. Сташків