Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2017 року Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого - судді Попрас В.О.,

при секретарі - Томіної І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_2 про визнання особи добросовісним набувачем та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить признати його добросовісним набувачем гаражу загальною площею 90,86 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Манченківська, 3 (далі за текстом ОСОБА_3), придбаного на підставі договору купівлі-продажу від 04.07.2016 р., посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_4 та визнати за позивачем право власності на ОСОБА_3. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що 04.07.2016 р. ОСОБА_5 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу гаражу, згідно якого ОСОБА_1 купив та прийняв у власність гараж загальною площею 90,86 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Манченківська, 3, сплативши за нього 30 162,00 грн. На момент підписання договору купівлі-продажу вказаний вище ОСОБА_3 належав ОСОБА_5 на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 25.01.2016 р. по справі № 640/20863/15. Апеляційним судом Харківської області за апеляційною скаргою Харківської міської ради скасовано рішення Київського районного суду м. Харкова від 25.01.2016 р. та відмовлено у задоволені позовних вимог ОСОБА_5 про визнання прав власності на ОСОБА_3. Пізніше Харківська міська рада звернулася до Київського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу Гаражу недійсним. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07.02.2017 р. визнано недійсним договір купівлі-продажу Гаражу. Харківська міська рада не визнає та оспорює право власності позивача на ОСОБА_3 та вважає, що позивач не є належним власником Гаражу, оскільки ОСОБА_5 не мала право укладати з позивачем договір купівлі-продажу Гаражу, так як не є його власником. Проте, позивача вважає, що він є законним та правомірним власником спірного Гаражу, оскільки на момент укладання договору купівлі-продажу Гаражу ОСОБА_5 мала право власності на ОСОБА_3, зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 11.03.2016 р. за № 01 на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 25.01.2016 р. по справі № 640/20863/15ц. В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на вимоги ст.330 ЦК України якою передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребуване у нього, а також на ст. 388 ЦК України, згідно якої якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Позивач зазначає, що при таких обставинах, якщо навіть припустити, що ОСОБА_3 був відчужений ОСОБА_5 на користь позивача незаконно, тобто коли ОСОБА_5 не мала права власності на ОСОБА_3 чи володіла цим майном на момент його відчуження за певних правових обставин незаконно або ж без достатніх правових підстав, позивач не знав і не міг знати про вказані вище обставини, оскільки в момент вчинення договору купівлі-продажу на ОСОБА_3 з боку ОСОБА_5 були надані всі документи, які підтверджують право власності на майно. Позивач вважає, що він є добросовісним набувачем Гаражу, тому гараж не може бути витребуваний у нього, оскільки відсутні підстави, передбачені ст. 388 ЦК України. На думку позивача з підстав, визначених ст.ст. 330, 388, 392 ЦК України, позивач є добросовісним набувачем спірного Гаражу, тому має право визнати право власності на ОСОБА_3, пред'явивши відповідний позов як добросовісний набувач до особи, яка оспорює чи не визнає наявність у позивача цього права.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав та просив позов задовольнити. Представник відповідача вважав позов не обґрунтованим, в задоволенні позовних вимог просив відмовити. Третя особа приватний нотаріус ОСОБА_4 про місце і час судового розгляду справи повідомлений належним чином, в судове засідання не зявився, тому суд розглядає справу в його відсутність.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази по справі, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

25.01.2016 р. Київський районний суд м. Харкова ухвалено рішення у справі № 640/20863/15-ц, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя. В порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_5 визнано право власності на гараж площею 90,86 м.кв., що знаходиться по вул. Манченківській, 3 у м. Харкові (далі за текстом ОСОБА_3).

04.07.2016 р. ОСОБА_5 згідно договору купівлі-продажу продала позивачу ОСОБА_1 спірний ОСОБА_3.

31.08.2016 р. апеляційним судом Харківської області ухвалено рішення про скасування рішення Київського районного суду м. Харкова від 25.01.2016 в частині задоволення позову про визнання права особистої приватної власності за ОСОБА_5 на гараж площею 90,86 м.кв. по вул. Манченківській, 3 у м. Харкові та в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про визнання права власності на спірний ОСОБА_3 відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Скасування рішення Київського районного суду м. Харкова від 25.01.2016, на підставі якого у ОСОБА_5 виникло право власності на гараж, є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 04.07.2016 р. та його скасування.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07.02.2017, яке набрало законної сили, задоволено позов Харківської міської ради, визнано недійсним та скасовано договір купівлі-продажу від 04.07.2016, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 Таке рішення суд прийняв, оскільки договір купівлі-продажу суперечить вимогам чинного цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, у звязку з чим, відповідно до ст. ст. 16, 203, 215 ЦК України, є недійсним.

Позивач просить визнати за ним право власності на спірний ОСОБА_3, проте належних та допустимих доказів, підтверджуючих обґрунтованість позовних вимог не надав.

Відповідно до ст. 376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Ні позивача, ні ОСОБА_5, за якою раніше рішенням суду визнавалось право власності на спірний ОСОБА_3, земельну ділянку у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно, з метою його збереження, не отримувала.

Статтею 12 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на території міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад. На підставі ст. 83 цього кодексу землі, які належать на праві власності територіальним громадам міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають, зокрема, усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Обовязковою умовою визнання за рішенням суду права власності на самочинно збудоване нерухоме майно є відсутність порушення прав інших осіб, як зазначено у ч.5 ст.376 ЦК України.

Самочинно побудований спірний ОСОБА_3 знаходиться на земельній ділянці комунальної власності, а отже порушуються інтереси власника земельної ділянки - Харківської міської ради щодо розпорядження власним майном на власний розсуд.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок, що встановлено ч.4 ст.376 ЦК України.

Рішеннями Київського районного суду м. Харкова від 07.02.2017 р. та апеляційного суду Харківської області від 07.06.2017 р. встановлено, що укладений договір купівлі-продажу спірного Гаражу від 04.07.2016 р. суперечить вимогам чинного цивільного законодавства, суперечить інтересам держави і суспільства.

Крім того, істотними умовами договору купівлі-продажу, за загальним правилом, є умови про предмет та ціну. Інші умови договору купівлі-продажу можуть набувати значення істотних, якщо щодо них є безпосередня вказівка в інших правових нормах.

За змістом частини другої статті 377 ЦК України та частини шостої статті 120 ЗК України кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків).

Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов'язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

Положення зазначених правових норм спрямовані на впровадження принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та об'єктів нерухомості, які на ній розташовані.

Таким чином, у договорі купівлі-продажу (або іншому договорі про відчуження) будинку (будівлі, споруди) повинен позначатись кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду.

В договорі купівлі-продажу спірного Гаражу кадастровий номер земельної ділянки, на якій розміщено гараж відсутній, що є порушенням істотних умов договору та діючого законодавства.

Враховуючи викладене, відсутні підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на спірний ОСОБА_3, придбаного на підставі договору купівлі-продажу від 04.07.2016 р.

Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

ОСОБА_5 та позивач ОСОБА_1 з 23.08.1997 р. перебували у шлюбі. ОСОБА_3 був побудований у шлюбі за спільні кошти самочинно на земельній ділянці, яка під будівництво гаражу не виділялась, про що позивачу ОСОБА_1 було відомо.

Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України). За змістом зазначеної норми майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Звернення до суду з позовом про визнання добросовісним набувачем не є належним способом судового захисту (ст.16 ЦК).

Добросовісність набуття є обставиною, що має значення для справи та підлягає доказуванню. У зв'язку з цим не підлягають розгляду позовні вимоги про визнання набувача майна добросовісним, оскільки відповідно до ст.338 ЦК питання добросовісності набуття майна є одним із фактів, що має значення для вирішення справи і встановлюється судом відповідно до ст.214 ЦПК України.

У той же час покупець не може бути визнаний добросовісним набувачем, якщо на момент укладення відплатної угоди щодо спірного майна мали місце претензії третіх осіб, про які покупцю було відомо і які згодом були в установленому порядку визнані правомірними (рішення ВСУ від 19.01.2011 у справі №6-13839св10).

Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил (ч.1 ст.376 ЦК України). Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч.2 ст.376 ЦК України).

Передумовою для виникнення права власності на новостворене нерухоме майно, є прийняття такого нерухомого майна в експлуатацію.

Доказів наявності у позивача дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з будівництва об'єкта нерухомості та вводу його в експлуатацію у встановленому законодавством порядку до матеріалів справи не долучено.

Як випливає зі змісту та структури ч. 2 ст. 331 ЦК України, у випадку наявності певних обставин для набуття права власності на нову річ, заінтересована в цьому особа, повинна дотримуватися передбачених законом умов. Це свідчить про встановлення Цивільним кодексом України спеціального режиму правового регулювання відносин у сфері набуття права власності на новостворене нерухоме майно.

Згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Виходячи зі змісту п.8 «Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно», затвердженого наказом Мін'юсту від 7.02.2002 №7/5 (зі змінами і доповненнями станом на 22 січня 2009 p.), право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об'єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності.

Згідно ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта є дата реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку (будівлі, споруди тощо) після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на таке майно. Однак для цього, не будучи житловим будинком (будівлею, спорудою тощо) з юридичної точки зору, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві власності.

Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 18.11.2015 у справі №6-388цс15, від 16.12.2015 у справі №6-2710цс15.

Питання оформлення права власності на спірний ОСОБА_3 не був предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи відсутність останнього давали б підстави говорити про наявність спору про право, оскільки ні позивач, ні ОСОБА_5 до компетентних органів з питання узаконення самочинного будівництва не звертались.

Приймаючи до уваги, що звернення до суду з позовом про визнання добросовісним набувачем не є належним способом судового захисту, спірний гараж, що розташований за адресою: м. Харків, вул. Манченківська, 3, є самочинно побудованим та не є об'єктом права власності, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 130, 174, 212, 213, 215 ЦПК України, ст. ст. 16, 330, 331, 376, 387, 388 ЦК України, ст. ст. 12, 83, 120 ЗК України, Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», суд

В И Р І Ш И В :

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_2 про визнання особи добросовісним набувачем та визнання права власності - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ