Справа №473/1269/17 17.07.2017 17.07.2017 17.07.2017
Справа №473/1269/17 Головуючий по першої інстанції Лузан Л.В.
Провадження №22-ц/784/1642/17 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Ухвала

Іменем України

17 липня 2017 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі позивача - ОСОБА_2,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 червня 2017 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Омельчук Ірина Миколаївна, Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», про визнання недійсним договору купівлі-продажу,

УСТАНОВИЛА:

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Омельчук Ірина Миколаївна, Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 28 лютого 2008 року між ОСОБА_2 та її сином ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, розташованих по АДРЕСА_1, який посвідчений приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Омельчук І.М.

Цього ж дня між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, за яким в забезпечення виконання за кредитними зобов'язанням перед банком, останній передав в іпотеку банку житловий будинок АДРЕСА_1.

При цьому, як в подальшому стало відомо позивачу, кредитний договір, на забезпечення якого укладався договір іпотеки від 28 лютого 2008 року, укладено з цільовим призначенням для купівлі саме вищевказаного житлового будинку.

Позивач вважає, що договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 28 лютого 2008 року підлягає визнанню недійсним, оскільки:

відповідач ОСОБА_3 запевнив її, що зазначений договір є лише формальністю, а переоформлення на нього прав на нерухоме майно необхідно для того, щоб він мав можливість отримати кредит у банку для налагодження свого життя. Про те, що цільовим призначення кредиту є саме придбання її житлового будинку відповідач їй не повідомив;

грошових коштів від продажу нерухомого майна, а ні від ОСОБА_3, а ні від ПАТ «УкрСиббанк» позивач не отримувала;

порушено порядок послідовності укладення договорів;

вартість житлового будинку, що зазначена у договорі купівлі-продажу не узгоджується з його вартістю, яка зазначена в договорі іпотеки;

позивач продовжує проживати в будинку, що був відчужений відповідачу;

позивачем укладено правочин під впливом тяжкої хвороби, яка впливала на її волевиявлення, а також під впливом хвилювання за долю сина;

правочин вчинено під впливом тяжких для неї обставин;

будучи людиною юридично необізнаною, вона не усвідомлювала той факт, що позбавляє себе права на житло.

Посилаючись на вищевикладені обставини, позивач просила позов задовольнити.

Зі змісту заяви від 31 травня 2017 року убачається, що відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги визнав (а.с.33).

Третя особа приватний нотаріус Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Омельчук І.М. проти задоволення позовних вимог заперечувала. Зазначала, що на момент укладання оспорюванного договору ОСОБА_2 була дієздатна, розуміла та усвідомлювала значення своїх дій, своїм волевиявленням та своїми діями керувала, не мала розумового розладу чи інших відхилень, не перебувала під впливом примусу, розуміла, що укладення спірного договору надасть можливість відповідачу отримати гроші в кредит та їй було відомо що будинок одразу буде передано в іпотеку (а.с.37-46).

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 червня 2017 року провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки з підстав, передбачених ч.1 ст.225, ч.1 ст.233 ЦК України було закрито на підставі п.2 ч.1 ст.205 ЦК України.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 червня 2017 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи та порушенням норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.ст.10,11,60 ЦПК України, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, обґрунтовано виходив із того, що позивачем не було надано переконливих доказів щодо наявності фактів, які не відповідали дійсності, але були істотними для вчинення правочину, та спонукали її до його вчинення, а також, що невідповідність обставин викликана саме умисними діями (бездіяльністю) з боку другої сторони правочину, тобто ОСОБА_3

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони узгоджуються з матеріалами та обставинами справи.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.ст.203,215 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом і має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках у відповідності до ст.215 цього Кодексу робить правочин нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність за судовим рішенням.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, а саме, коли:

зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

особа, яка вчиняє правочин не має необхідного обсягу цивільної дієздатності;

волевиявлення учасника правочину не є вільним і не відповідає його внутрішній волі;

не дотримано встановленої законом форми правочину;

правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В силу ст.ст.3,627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи.

Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших суб'єктів.

Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст.627 ЦК України, яка з посиланням на ст.6 ЦК України встановлює співвідношення актів цивільного законодавства і договору. За ними, зміст названого принципу проявляється у свободі особи вільно вступати у договірні відносини; самостійно обирати контрагента та вид договору, який регулюватиме їх взаємні відносини; самостійно визначають умови (зміст) договору, структуру і вид договірного зв'язку.

Учасники договору можуть обрати договір, що передбачений законом (так звані поіменовані договори, які прямо передбачені в ЦК України або в іншому нормативному акті), так і договір, не передбачений у законодавстві (непойменовані), проте породжує права та обов'язки його учасників.

За ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Такі суттєві умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона.

Істотні умови відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов'язки, які покладаються на них за договором. Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом або необхідні для даного виду, то договір вважається укладеним і набуває обов'язкової сили для сторін.

Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобов'язання - під яким, відповідно до ст.509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу ст.525-526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і вимог закону, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Принцип належного виконання припускає, що зобов'язання має бути виконане належними суб'єктами, в належному місці, в належний час, належним предметом і належним чином.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Під порушенням зобов'язання слід розуміти такий протиправний вплив з боку правопорушника, внаслідок чого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення чи взагалі ліквідації. Порушенням зобов'язання є його невиконання і неналежне виконання. Невиконання зобов'язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов'язання, або не утримуються від певних дій, хоча за змістом зобов'язання могли утримуватися від їх вчинення.

Як вбачається з матеріалів справи, 28 лютого 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, за умовами якого, останній придбав цілий житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1, та земельну ділянку, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 542 кв.м., за цією ж адресою (а.с.8-9).

Пунктом 6 зазначеного договору сторони визначили продажну вартість житлового будинку та земельної ділянки в розмірі 154 511 грн. (153 511 грн. - житловий будинок, 1 000 грн. - земельна ділянка), які продавець отримала від покупця повністю до підписання договору купівлі-продажу. Своїми підписами сторони підтвердили факт повного розрахунку між собою та відсутність будь-яких претензій один до одного.

У пункті 8 договору зазначено, що ОСОБА_2 повідомляє, що цей продаж нею здійснюється без будь-якого примусу чи насильства, як фізичного так і морального.

Згідно пункту 16 договору продавець та покупець гарантують, що договір вчиняється за відсутністю впливу тяжкої обставини та обставин, що спонукають вчинити такий договір. Даний договір відповідає дійсним намірам сторін, не носить характеру мнимого або удаваного правочину, а також правочин не є зловмисним.

Відповідно пункту 22 договору, цей договір зачитано сторонам, вільно володіючим українською мовою, нотаріусом вголос.

Звертаючись до суду із позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 28 лютого 2008 року, позивач посилалась на ст.230 ЦК України, як на правову підставу для визнання такого договору недійсним.

Втім, твердження позивача про те, що договір вчинено під впливом обману є помилковим та ґрунтується на невірному тлумаченні положень ст.230 ЦК України, з огляду на наступне.

Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (ч.1 ст. 230 ЦК України).

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При вчиненні правочину під впливом обману формування волі потерпілого відбувається не вільно, а вимушено, під впливом недобросовісних дій інших осіб, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення. Внутрішня воля потерпілого на вчинення правочину відповідає його зовнішньому волевиявленню, однак її формування відбувається не вільно, а під впливом обману з боку інших осіб.

Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до вчинення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст.230 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції з дотриманням вимог ст.ст.213,214 ЦПК України дослідивши докази у справі й давши їм належну правову оцінку, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи й вимог ст.ст.10,60 ЦПК України дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові, виходячи з недоведеності та безпідставності позовних вимог, оскільки позивач не довела обставин, на які посилалася, як на обґрунтування своїх вимог, зокрема позивач не довела факт умислу в діях відповідача і сам факт обману щодо умов договору, а мотиви укладення такого договору нею не мають значення для вирішення справи.

Також не спростовано будь-якими доказами, що ОСОБА_2 не отримувала кошти за оспорюваним договором купівлі-продажу, як це зазначено в умовах цього договору.

До того ж, не надано доказів на підтвердження доводів позову про невідповідність вартості спірного майна на час його відчуження реальній ціні такої нерухомості. Ці висновки позивача базуються тільки на припущеннях.

За таких обставин, суд першої інстанції вирішив справу згідно з нормами матеріального права, які підлягали застосуванню за даними правовідносинами і дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволені позову.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку відповідно до вимог ст.212 ЦПК України та незгоди з висновками суду першої інстанції по їх оцінці.

Обґрунтованих доводів про порушення судом першої інстанції норм процесуального або матеріального права, а також посилання на обставини, які давали б суду апеляційної інстанції підстави для переоцінки доказів та спростування висновків суду, апеляційна скарга також не містить.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ч.1 ст.308 ЦПК України підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.303,308,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 червня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина