Апеляційний суд Житомирської області
Справа №285/2966/16-ц Головуючий у 1-й інст. Помогаєв А. В.
Категорія 5 Доповідач Борисюк Р. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Григорусь Н.Й., Галацевич О.М.,

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4, про визнання права особистої приватної власності,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_5 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 04 вересня 2017 року,

встановила:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся із позовом та з урахуванням уточнення вимог просив визнати за ним право особистої приватної власності на 58/100 частин житлового будинку з відповідними побутовими спорудами, що знаходиться по вулиці Котовського, 13 в м. Новоград-Волинський Житомирської області та вирішити питання стосовно судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, в період з 23 жовтня 2004 року по 14 квітня 2015 року з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі.

06 серпня 2005 року на підставі договору купівлі-продажу ним було придбано 58/100 частин вищевказаного житлового будинку з відповідними побутовими спорудами.

01 грудня 2006 року у цьому будинку сталася пожежа. Кошти на придбання будинку та його ремонт після пожежі позичив у свого знайомого ОСОБА_4, що підтверджується відповідними розписками.

Зазначає, що боргове зобовязання не виконано під час шлюбу та позичені кошти повернути повинен він особисто. Крім того, оскільки з січня 2008 року відповідач перебувала на обліку в центрі зайнятості, не працювала, на момент придбання будинку сторони перебували у шлюбі лише 10 місяців та застосовуючи норми статей 57 та 60 СК України, вважає, що він особисто придбав за свої кошти частину спірного будинку і наявні підстави для визнання вказаної частини будинку його приватною власністю.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 04 вересня 2017 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, представник ОСОБА_2 ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В апеляційній скарзі посилається на те, що оскаржуване рішення ухвалене без повного, всебічного та обєктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів та з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що відповідно норм статей 57 та 60 СК України належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Вказує, що судом першої інстанції не була належним чином досліджена та обставина, що позичені кошти були повернуті ОСОБА_2 в грудні 2015 року, тобто вже після розірвання шлюбу за особисті кошти. Крім того, зазначає, що судом першої інстанції при вирішенні даного спору не врахована правова позиція Верховного Суду України, яка викладена у справі № 6-612цс15 від 01.07.2015 року.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню із таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У звязку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК).

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Згідно частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частина 3 статті 10 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що в період з 23 жовтня 2004 року по 14 квітня 2015 року сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі.

Відповідач змінювала своє прізвище з «Свинар» на «Ригун», що вбачається з копії трудової книжки та з «Ригун» на «Григорєва», що вбачається з копії паспорта ( а.с.27, 53).

Відповідно копії договору купівлі-продажу від 06 серпня 2005 року ОСОБА_2 придбав 58/100 частин житлового будинку № 13 по вул. Котовського в м. Новоград-Волинський Житомирської області. Продаж будинку здійснено за 15000 грн., з яких 10000 грн. було сплачено в момент укладання договору, а 5000 грн., як остаточний розрахунок 24 грудня 2005 року (а.с.4-5).

Згідно виданої Новоград-Волинським міськрайонним відділом Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Житомирській області довідки № 410 від 28.04.2016 року вбачається, що 01.12.2006 року сталася пожежа у квартирі ОСОБА_2, яка розташована в житловому будинку № 13 по вул. Котовського в м. Новоград-Волинському (а.с. 19).

У матеріалах справи містяться також копії розписок, оригінали яких були досліджені судом першої інстанції. Відповідно до змісту вказаних розписок ОСОБА_2 у позику отримував грошові кошти у ОСОБА_4 Зокрема, 04 серпня 2005 року у сумі 2000 доларів США, 20 грудня 2005 року 1000 доларів США та 03 січня 2007 року 10 000 доларів США (а.с. 7-9).

Відповідно частини 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 3 статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частина 4 ст. 368 ЦК України).

Відповідно частини 1 статті 57 СК України, яка була чинною на момент придбання спірного будинку, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Частиною 2 статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги (частина 3 ст. 57 СК України).

Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню.

Згідно частини 4 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням (частина 5 ст. 57 СК України).

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (ч. ч. 6, 7 ст. 57 СК України).

Згідно частини 1 статті 60 СК України (у редакції, що була чинна на момент придбання спірного будинку) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина 2 ст. 60 СК України).

Постановою Верховного Суду України від 1 липня 2015 року у справі № 6-612цс15 визначено, що за змістом норми статті 60 СК України належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України (у редакції, що була чинна на момент придбання спірного будинку) об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.

Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу (ч. 2 ст. 61 СК України).

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3 ст. 61 СК України).

У відповідності статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно частини 1 статті 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З матеріалів справи вбачається, що придбання частини будинку було здійснено в інтересах сімї, та який використовувався для спільного проживання, будь-які договори у відповідності до вимог статті 64 СК України між сторонами не були укладені.

Постановою Верховного Суду України від 7 грудня 2016 року у справі 6-1568цс16 визначено, що «належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя» .

Таким чином, враховуючи вищевикладене, посилання апелянта на те, що на момент придбання спірного будинку сторони перебували у шлюбі лише 10 місяців та те, що відповідач не мала достатнього заробітку та тривалий час не працювала, не можуть судом прийняті до уваги, оскільки вказане суперечить нормам статті 61 СК України.

Крім того, апелянтом не надано доказів того, що спірний будинок придбаний за позичені ним кошти та, які у розумінні ст. 57 СК України, є такими, що належали йому особисто.

Разом з тим, відповідно до вимог частини 2 статті 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дійсність таких правочинів може бути оскаржена тим з подружжя, хто заперечує наявність своєї згоди.

Відтак, суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд визнає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування та ухвалення нового рішення не вбачається, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 04 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді: