УХВАЛА

іменем україни

12 липня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради в особі заступника директора Департаменту та начальника управління ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про визнання незаконним та скасування висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини та встановлення порядку участі батька в її вихованні за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 30 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 25 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що при отриманні із Дзержинського районного суду м. Харкова матеріалів справи він ознайомився із висновком про визнання місця проживання малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та встановлення порядку участі батька ОСОБА_3 у її вихованні від 11 грудня 2014 року № 549, який було видано за підписом заступника директора Департаменту праці та соціальної політики - начальником Управління службу справах дітей ОСОБА_4 Він не згоден зі складеним висновком, оскільки позбавлений повноцінного спілкування з дитиною, чим порушено норми чинного законодавства України та міжнародних актів.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_3 просив визнати противоправним та скасувати висновок про визнання місця проживання малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та встановлення порядку участі батька ОСОБА_3 у її вихованні від 11 грудня 2014 року № 549; визнати дії заступника директора Департаменту праці та соціальної політики - начальника управління служб у справах дітей ОСОБА_4 при винесенні висновку про визнання місця проживання малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та встановлення порядку участі батька ОСОБА_3 у її вихованні від 11 грудня 2014 року № 549 протиправними.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 30 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 25 травня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3. посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення, справу направити на новий судовий розгляд.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що долучений до матеріалів справи висновок органу опіки і піклування від 11 грудня 2014 року № 549 є дорадчим і не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов'язків у батьків щодо місця проживання дітей, а тому він не порушує прав чи обов'язків жодного з батьків, в тому числі і ОСОБА_3 Правові наслідки для батьків виникають виключно внаслідок прийняття рішення судом, в ході якого і відбувається оцінка всіх доказів в сукупності, в тому числі і висновку органу опіки та піклування.

Такі висновки є правильними, ґрунтуються на фактичних обставинах, установлених судом, на доказах, поданих сторонами, які судом належним чином оцінені і відповідають вимогам закону, який правильно застосовано.

Судом установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 є батьками малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Також установлено, що в провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у спілкування дитини батьком, розгляд якої було зупинено до розгляду Дзержинським судом цивільної справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про встановлення місця мешкання дитини, в межах розгляду якої було отримано спірний висновок.

Так, 11 грудня 2014 року департаментом праці та соціальної політики Харківської міської ради управління служб у справах дітей було складено висновок про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та встановлення порядку участі батька ОСОБА_3 у її вихованні згідно з яким, доцільно визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із матір'ю ОСОБА_5, та встановити порядок участі ОСОБА_3 у вихованні малолітньої дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, визначивши час: перша, третя субота місяця та друга, четверта неділя місяця з 10 год. 00 хв. до 16 год. 00 хв.

Відповідно до ч. 1 ст. 3, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Згідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Предметом позову є оскарження висновку про визнання місця проживання малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та встановлення порядку участі батька ОСОБА_3 у її вихованні від 11 грудня 2014 року № 549.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно виходив із того, що висновок про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та встановлення порядку участі батька ОСОБА_3 у її вихованні від 11 грудня 2014 року, який було видано за підписом заступника директора Департаменту праці та соціальної політики - начальником управління служб у справах дітей ОСОБА_4, не встановлює для позивача будь-яких обов'язків, зазначений висновок розглядається судом як доказ під час вирішення іншого спору, зокрема, при заявленому позові про визначення місця проживання малолітньої дитини та встановлення порядку участі батька у її вихованні, при вирішенні якого суд зобов'язаний дати оцінку щодо зробленого висновку органу опіки та піклування (ч. ч. 4- 6 ст. 19 СК України).

При цьому, якщо цей висновок не був предметом судового провадження де йому в обов'язковому порядку буде надана правова оцінка, то він міг би бути оспорений окремо.

Оскільки з матеріалів справи та змісту касаційної скарги не вбачається неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 30 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 25 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик