Справа № 462/5730/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/783/5166/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Шандри М.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, його

представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 січня 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на її користь на утримання сина, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/2 частки від заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, починаючи із дня предявлення позову і до повноліття дитини.

Оскаржуваним заочним рішенням позов задоволено повністю, вирішено стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, аліменти в розмірі 1/2 від його заробітної плати (всіх доходів), починаючи з дня звернення позивача до суду з 31 жовтня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Допущено негайне виконання судового рішення в межах стягнення суми платежу за один місяць. Стягнуто з ОСОБА_3 у дохід держави 551,20 грн. судового збору.

Заочне рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_3,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази повідомлення відповідача про час і місце судового засідання у строк та порядок, визначені ст. 74 ЦПК України. У звязку із розглядом справи без участі апелянта, він був позбавлений можливості надавати пояснення та подавати докази, не зміг надати докази про стан свого здоровя і потребує лікування, а також не зміг надати квитанції на підтвердження факту сплати ним коштів на утримання дитини та звернутись із зустрічним позовом про визначення місця проживання дитини. Крім цього, зазначає, що його дохід є стабільним, щомісячно отримує заробітну плату, однак її розмір не є значним і у звязку із погіршенням стану здоровя, змушений постійно вживати ліки та регулярно потребує стаціонарного лікування, що також впливає на матеріальне становище. Апелянт просить суд врахувати, що він не відмовляється від виконання батьківського обовязку, розуміє необхідність матеріального забезпечення свого сина та згідний виплачувати аліменти у розмірі 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, а також брати участь у додаткових витратах, повязаних із розвитком здібностей дитини і надавати іншу матеріальну підтримку сину. З вищенаведених підстав апелянт просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким визначити розмір аліментів на утримання на утримання сина, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 25% від його заробітку.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4, на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи; докази є належними та допустимими ст.ст.57-59 ЦПК України.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з потреб дитини та можливість надання матеріального утримання самою матірю, врахував матеріальний стан відповідача, те, що він є працевлаштованим, отримує стабільну заробітну плату, і спроможний сплачувати аліменти, наявність у нього обовязку по утриманню дитини та відсутності законодавством визначеного обовязку по утриманню інших осіб, та прийшов до висновку про те, що з відповідача слід стягувати щомісячно кошти на користь позивачки на утримання сина до досягнення ним повноліття в розмірі ? частини заробітку відповідача, і що такий розмір аліментів буде достатнім для забезпечення повноцінного розвитку та належних умов проживання дітей сторін.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи за наступного.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною постановою Верховної ОСОБА_6 Української РСР від 27 лютого 1991 року № 789-XII (дата набуття чинності для України: 27.09.1991 року) держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

За приписами зазначених правових норм на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на утримання дитини (забезпечення умов життя) також мають бути однаковими.

Частинами 1-3 ст. 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

При цьому СК України передбачає підстави для визначення розміру аліментів, але не пов'язує їх виключно зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). З огляду на відсутність імперативної заборони розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та які посилається позивач. При цьому право застосування норми права належить виключно суду.

За правовою природою аліментні зобов'язання - це періодичні платежі, які платник аліментів зобов'язаний сплачувати щомісячно, з метою матеріального утримання дитини.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Законом України №2037-У111 від 17.05.2017 року внесено доповнення до статті 182 СК України, яку доповнено пунктом 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; та пунктом 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого та рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів.

Вищезгаданим законом внесено зміни до ч.2 ст. 182 СК України і встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Тобто, чинне законодавство передбачає, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитину відповідного віку.

Аналогічні розяснення містяться в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів".

Разом з тим, ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника, не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей, у таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.

Як вбачається з апеляційної скарги, ОСОБА_3 погодився з рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 11.01.2017 року в частині стягнення з нього аліментів на сина, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, не погодився з їх розміром.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про підставність позову ОСОБА_2 про стягнення з відповідача аліментів на сина, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, разом з тим не погоджується із розміром аліментів, визначених судом першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується копією свідоцтва про народження, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, є сином ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

Судом першої інстанції встановлено відсутність між батьками домовленості щодо способу виконання спільного обовязку утримувати дітей, а тому вірним є висновок суду першої інстанції, що вимога позивачки про стягнення з відповідача коштів на утримання дітей, є підставною.

Довідкою ТзДВ «Весна Захід» від 11.10.2016 р. №54 підтверджується дохід позивачки, який за період з квітня 2016 року до вересня 2016рр (включно) становить 18034.16 грн.

З довідки, виданої ТзОВ «Інвестиційно будівельна компанія «Екополіс» №» Еко 00000032 від 29.06.2017 року вбачається, що дохід ОСОБА_3 за період з грудня 2016 року до травня 2017 року становив 25400.51 грн., сплачені податки 4953.12 грн., дохід без врахування податків становив 20447.39 грн., середньомісячний дохід становив 3407.90 грн.

Оскільки аліменти - це платіж, спрямований саме на утримання дитини, який повинен бути достатнім для цього, разом з тим, він повинен бути співрозмірним з урахуванням мети аліментного зобовязання, яке є в обох із батьків, і має бути рівним, та покликаний захистити інтереси дитини в коштах у розмірі необхідному для її життєдіяльності, збереження достойного рівня життя, який мала дитина до виникнення спору про стягнення аліментів, і який необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, інші обставини, на які посилається відповідач, не звільняють його від повноцінного батьківського обовязку по утриманню дитини сторін, яка має бути захищеною та отримувати матеріальне утримання від батька, що гарантовано як нормами національного, так і норами міжнародного законодавства.

Доводи апелянта про погіршення стану його здоров»я та необхідність у зв»язку з цим коштів на лікування та придбання ліків, у зв»язку з чим просить стягувати аліменти у розмірі ? частки від заробітку (доходу), є голослівними, не підтверджені належними та допустимими доказами, такі доводи не спростовують правильний висновок суду першої інстанції про стягнення аліментів.

А відтак, враховуючи положення ст. 182 СК України, зважаючи на потреби дитини, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, матеріальний стан відповідача, наявність в обох батьків обовязку по утриманню дитини, встановлений законом прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2, щомісячно, аліментів на сина, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, у розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу), при цьому мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на сина не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення:1) неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, передбачені ч.1 ст. 309 підстави для скасування рішення суду, колегія суддів приходить до висновку про те, що заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11.01.2017 року слід змінити, зменшивши розмір аліментів, які підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 1/2 частини до 1/3 частини від його заробітної плати (всіх доходів), щомісячно, починаючи з 31 жовтня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В решті рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 січня 2017 року змінити, зменшивши розмір аліментів, які підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на сина, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 1/2 частини до 1/3 частини від його заробітної плати (всіх доходів), щомісячно, починаючи з дня звернення позивача до суду і до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Шандра М.М.

ОСОБА_6