Номер провадження: 22-ц/785/5237/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Плавич Н. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.07.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Плавич Н.Д.,

суддів: Ващенко Л.Г., Колеснікова Г.Я.,

при секретарі Сідлецькій Ю.С.,

у відкритому судовому засіданні розглянула апеляційну скаргу ОСОБА_2

на ухвалу Приморського районного суду м. Одеса від 11 травня 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до прокуратури Одеської області, Державної казначейської служби України, за участю третьої особи - Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства та прокуратури, -

ВСТАНОВИЛА:

09 вересня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до прокуратури Одеської області, Державної казначейської служби України, за участю третьої особи Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства та прокуратури.

Уточнивши, 09 листопада 2016 рокувимоги, позивач зазначив, що він працював з 02.08.1999 року в органах Державної митної служби України, з 21.04.2009 року - начальником відділу митного оформлення транспортних засобів Південної митниці Державної митної служби України.

17.03.2010 року він був затриманий, а 22.03.2010 року йому предявлено обвинувачення в повторному отриманні хабара у ОСОБА_3 з використанням службового положення за безперешкодне митне оформлення його автомобілів. 06.04.2010 року наказом Південної митниці на виконання постанови прокуратури Одеської області від 22.03.2010 року позивач відсторонений від посади на період провадження досудового слідства та розгляду кримінальної справи у суді без збереження заробітної плати, а 17.06.2010 року наказом Південної митниці від 17.06.2010 року звільнений з цієї посади за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням (а.с.27-28, 169- 178 т.1).

Вироком Малиновського районного суду м. Одеса від 28.12.2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28.04.2016 року, позивач виправданий за ч.2 ст. 368 КК України у звязку з недоведеністю участі у скоєнні злочину (а.с. 38-58 зворот, 59-98 т.1).

Органами досудового слідства та прокуратури йому була заподіяна матеріальна шкода: він витратив на ліки у звязку з погіршенням стану здоровя 11 555, 37 грн. та заплатив за переклад необхідних документів 1 115, 00 грн, всього 12670 грн. 37 коп.

Органами досудового слідства та прокуратури йому також були завдані моральні страждання, повязані з незаконним затриманням, обмеженням права на свободу пересування, можливістю повноцінно забезпечувати себе та свою сімю, негативним ставленням до нього за місцем роботи, приниженням честі, гідності та ділової репутації. Виходячи із мінімальної заробітної плати, позивач визначив розмір моральної шкоди за період з 22.03.2010 року по 26.04.2016 року - 6 років 1 місяць 4 дні, який склав

106 043,30 грн.

Посилаючись на ці обставини, позивач просив суд стягнути на його користь з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання у безспірному порядку 12670 грн. 37 коп. відшкодування матеріальної шкоди та моральної - у розмірі 106 043, 30 грн. (а.с.1-12, 169-178 т.1).

Ухвалою Приморського районного суду від 11 травня 2017 року провадження у справі закрито з підстав ст. 205 ч.1 п.1 ЦПК України через те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (а.с. 254-256 зворот т.1).

У апеляційній скарзі позивач просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, зазначивши, що суд неправильно розтлумачив закони, які підлягають застосуванню, внаслідок чого прийшов до помилкового висновку про те, що питання про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої неправомірними рішеннями та діями органів досудового розслідування та прокуратури, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, яка доповіла зміст рішення, яке оскаржено, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши думку учасників процесу, колегія суддів вважає необхідним задовольнити апеляційну скаргу частково, а ухвалу суду - скасувати з направленням справи до суду першої інстанції для розгляду по суті заявлених вимог з наступних підстав.

Відповідно до статті 9 Конституції України, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства України (далі Конвенція). Конвенція та практика Європейського суду з прав людини є джерелом права в Україні.

За правилами статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

ОСОБА_4 Європейського Суду з прав людини у справі «Ротару (Rotaru) проти Румунії» вказала, що ст. 13 Конвенції гарантує доступність засобів правового захисту на внутрішньодержавному рівні, що дозволяє забезпечувати конвенційні права та свободи незалежно від того, у якій формі вони можуть забезпечуватися у правовій системі держави. Ст. 13 Конвенції потребує наявності внутрішніх засобів правового захисту для розгляду «компетентним органом» по суті скарги щодо порушення Конвенції та надання відповідного відшкодування, незважаючи на те, що держави-учасники наділені певною дискрецією при встановленні засобу реалізації конвенційних обовязків, передбачених цією статтею. Засіб правового захисту має бути ефективним як практично, так і на законодавчому рівні (п.67).

У справі «Класс (Class) та інші проти Німеччини» Європейський Суд з прав людини відмітив, що у статті 13 зазначено, що кожен, чиї права і свободи за Конвенцією "порушуються", має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть "якщо таке порушення було вчинене особами", що діяли як посадові особи.

На думку Суду, згідно зі статтею 13 Конвенції, у випадку, коли особа вважає свої права порушеними внаслідок заходу, вжитого, як вона стверджує, на порушення Конвенції, вона повинна мати засіб правового захисту в національному органі як для вирішення її скарги, так і, якщо необхідно, для отримання відшкодування.

У цій справі Суд констатував, що статтю 13 Конвенції необхідно тлумачити як положення, що гарантує "ефективний засіб правового захисту в національному органі" кожному, хто заявляє про факт порушення його прав і свобод за Конвенцією (п.64).

Розглядаючи питання щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, яка заподіяна внаслідок неправомірних дій посадових осіб органів досудового слідства та прокуратури, з держави на користь позивача, виправданого судом за ст. 368 ч. 2 Кримінального кодексу України у звязку з недоведеністю складу злочину, суд першої інстанції у своєму рішенні зазначив, що відповідальність держави у такому випадку регулюється нормами ст. 1176 Цивільного кодексу України, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 року з наступними змінами (далі Закон 266/94-вр), Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказом Мінюсту України від 4 березня 1996 року № 3 та Мінфіну України від 4 березня 1996 року № 41 (далі Положення).

Суд першої інстанції у рішенні також зазначив, що позивач має право на відшкодування шкоди через неправомірні дії відповідача.

Пославшись на те, що Законом 266/94-вр та Положенням встановлення розміру шкоди, завданої позивачу внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, віднесено до компетенції цих органів, а не суду, суд першої інстанції дійшов висновку, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, тому закрив провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 205 ЦПК України.

Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював, що інституціональна ефективність потребує, щоб орган, який приймає рішення був «достатньо незалежним» від органу, який вважається відповідальним за порушення Конвенції (справи «Сільвер (Silver) проти Сполученого Королівства», п. 116, «ОСОБА_1 (Leander) проти Швеції», п. 81).

У справі «Хан (Khan) проти Сполученого Королівства» Європейський Суд зробив висновок, що засіб правового захисту у вигляді скарг на поліцію, які доступні заявнику, не «відповідали потребам стандартів незалежності, необхідні для формування достатнього захисту проти зловживання владою».

Аналіз обставин справи «Хан (Khan) проти Сполученого Королівства» свідчить про те, що стандартна процедура щодо розгляду скарг на поліцію полягала у призначенні працівника цієї ж служби для проведення розслідування, та керівник органу відігравав важливу роль в призначенні, оплаті, звільненні його членів.

Беручи до уваги, що позивач оскаржив саме дії органів досудового розслідування про незаконне притягнення його до кримінальної відповідальності, які потягнули для нього негативні правові наслідки, твердження суду першої інстанції про те, що правовий захист порушених прав позивача внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування має бути здійснений цим органом з визначенням розміру шкоди, не відповідає потребам стандартів незалежності, що необхідні для формування достатнього захисту проти зловживання владою.

Такий спосіб захисту не буде ефективним способом правового захисту в контексті статті 13 Конвенції.

Більш того, для такого способу захисту в національній практиці не існує достатнього підґрунтя - усталеної практики національних судів, якою підтверджується цей спосіб захисту порушеного права.

Некоректним є посиланням суду першої інстанції на умовивід із окремо взятої постанови судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 22 червня 2017 року, про те, що встановлення розміру шкоди, завданої позивачу внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування, прокуратури віднесено до компетенції цих органів, а не суду.

За правилами пункту 1 статті 360-7 ЦПК України про обовязковість судових рішень Верховного суду України, зазначена постанова не є обовязковою для судів загальної юрисдикції, оскільки не містить правового висновку. Висновок Верховного суду України, висловлений в конкретній справі, не може бути застосований до цієї справи.

Позивачем заявлені вимоги про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної здоровю та моральної, у звязку з виправданням позивача за недоведеністю участі у скоєнні злочину, витрат на перекладача, які мають цивільний характер за змістом норм національного законодавства та пункту 1 ст. 6 Конвенції, однак суд першої інстанції, який має юрисдикцію для розгляду цих вимог, помилково закрив провадження у справі з посиланням на те, що встановлення розміру шкоди, завданої позивачу внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування, віднесене до компетенції цього органу, а не суду загальної юрисдикції.

Не вирішивши зазначені вимоги по суті, суд першої інстанції позбавив позивача права доступу до суду та порушив його право на справедливий судовий розгляд за статтею 6 ч. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

З урахуванням викладеного, ухвала суду першої інстанції від 11 травня 2017 року підлягає скасування з направленням справи до суду першої інстанції для розгляду по суті заявлених вимог іншим суддею.

Керуючись ст.ст. 303, ч.2 п.4 ст.307, ч.1 п.4 ст.311, ст.313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України,-

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеса від 11 травня 2017 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для розгляду по суті заявлених вимог іншим суддею.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області: Н.Д. Плавич

ОСОБА_5

ОСОБА_6