Справа № 278/7/17
РІШЕННЯ

ІМЯМ УКРАЇНИ

20 листопада 2017 року Житомирський районний суд Житомирської області в складі: головуючого судді Зубчук І.В.

секретаря с/з ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 18 листопада 2015 року він уклав із відповідачем договір позики, згідно з яким передав їй грошові кошти у сумі 5000 доларів США, з умовою їх повернення до 18 листопада 2016 року та з умовою сплати відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 3% на місяць, про те остання не виконана належним чином зобовязання, у звязку із чим позивач змушений звернутись до суду за захистом свої прав.

Позивач та його представник позов підтримали з підстав зазначених в ньому.

Представник відповідача позов не визнав та вважає його безпідставним, оскільки ОСОБА_3 повернула в повній мірі кошти взяті в позивача.

Вивчивши матеріали справи, судом були встановлені наступні факти.

Відповідно до положень ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Таким чином, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13 та від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_2 уклав із ОСОБА_3 договір позики, згідно з яким передав їй грошові кошти у сумі 5000 доларів США, з умовою їх повернення до 18 листопада 2016 року та з умовою сплати відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 3% на місяць.

Відповідно до п.4.3 даного договору позивака вважається наданою Позикодавцем Позичальнику з моменту отримання Позикодавцем розписки на своє імя від Позичальника (а.с.5-6).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі щодо повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, при розгляді справ, пов'язаних з такими правовідносинами, суд враховує, що виходячи зі змісту положень ЦК України розписка має містити відомості про передачу позичальнику визначеної грошової суми. Тобто такий договір є реальним.

Під час розгляду справи сторонами не заперечувався факт не укладання боргової розписки відповідачем ОСОБА_3

Окрім того матеріалами справи та наданими доказами позивачем не доведено факт позики коштів відповідачу.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч.1 ст.60 ЦПК України).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є не обґрунтованими та не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214-215 ЦПК України, ст.ст. 526, 610, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Житомирської області протягом десяти днів з дня його проголошення через Житомирський районний суд Житомирської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: І. В. Зубчук