Справа №243/2298/17
Номер провадження 2-о/243/1674/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2017 року Слов'янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді Мірошниченко Л.Є.

за участю секретаря Горічевій С.В.

представник заявника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 7 м. Словянська цивільну справу за заявою ОСОБА_2, за участю заінтересованих осіб: Міністерства соціальної політики України, Російської Федерації, про встановлення факту, що має юридичне значення,

В С Т А Н О В И В:

07 серпня 2017 року заявник ОСОБА_2 звернулася до суду зазначеною заявою яку мотивувала тим, що вона до серпня 2014 року була зареєстрована та постійно проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, разом зі своїм чоловіком ОСОБА_3 Зазначена квартира на підставі свідоцтва про власності на житло належить заявниці та її сину ОСОБА_4 Також заявниці на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом на праві власності належить житловий будинок №8 по вул. Ткаченко в м. Сніжне Донецької області У серпні 2014 року вона була вимушена переміститися з місця свого постійного проживання в тимчасово окупованому м. Сніжне Донецької області, спочатку до своєї дочки, як проживає в м. Києві, а в подальшому переїхала до міста Святогірськ Словянського району Донецької області, де зараз проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2.

Зазначала, що як загальновідомо у кінці лютого на початку березня 2014 року перекинуті війська з Росії без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України. Хронологія військової агресії і її послідовність відображені у постанові Верховної ОСОБА_5 України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків від 21 квітня 2015 року.

Вказувала, що до весни 2014 року вона була повноцінним громадянином своєї країни, вільно проживала разом зі своєю сімєю у власній квартирі, мала налагоджений побут та улюблену роботу; мала можливість вільно спілкуватися з друзями та знайомим, висловлювати свою думку.

Приблизно в лютому-березні 2014 року до м. Сніжне з території Ростовської област, Російської Федерації почали масово завозитись молоді чоловіки, віком до 40 років, які приймали активну участь у організації і проведенні проросійських мітингів, на яких лунали антиукраїнські заклики, підбурювалося місцеве населення на захоплення місцевих органів державної влади, тощо.

В цей час на території м. Сніжне почалася активна ідеологічна проросійська діяльність, зокрема, через різні медійні ресурси розповсюджувалась інформація, спрямована на формування у жителів міста негативних поглядів та уявлень про Україну.

Станом на квітень 2014 року заявниця працювала на посаді начальника Департаменту політики Головного управління взаємодії з громадськістю та у справах національностей і релігії Донецької обласної організації, а тому їй довелось бути безпосереднім свідком захоплення проросійськими бойовиками Донецької обласної адміністрації, а також подій в місті Донецьку, яки відбувались на той час.

В той же час, місцеві органи влади у м. Сніжному також були повністю захоплені проросійськими бойовиками, на всіх адміністративних будівлях українські прапори були замінені на прапори Російської Федерації та «ДНР». Почались масові переслідування україномовних та проукраїнські налаштованих громадян.

З метою недопущення поширення будь-якої інформації на території, що контролюється нелегітимними органами влади незаконно проголошеної «ДНР», бойовики вимикали українські телеканали і радіо,замість яких наповнювали ефір російськими програмами.

В травні 2014 року заявниця була позбавлена можливості голосувати на виборах Президента України. Голосування не відбулося,тому що дільниці були заблоковані. Таким чином усіх виборців позбавили права голосу,яке гарантоване як національним законодавством, так і міжнародно-правовими нормами.

Нова окупаційна влада, що захопила місто, почала диктувати власний правопорядок мешканцям регіону. Зокрема було запроваджено комендантську годину, згідно якої мешканцям заборонялось пересуватися містом після восьмої вечора без документів, які посвідчують особу. У разі відсутності документів людей залучали до примусової праці на користь «ДНР».

Представниками проросійських формувань «ДНР», як правило озброєними, проводилася примусова перевірка документів у жителів міста Сніжне. що мала вибірковий характер. такі перевірки документів проводилися на території всього міста, у тому числі на зупинках громадського транспорту, магазинах і в інших громадських місцях. Під час таких перевірок людей часто били, забирали особисті речі, відводили людей до місцевого відділення міліції для встановлення особистості, тощо.

З травня 2014 року в Сніжному почали масово з'являтись проросійські бойовики озброєні автоматичною зброєю, переносними зенітно-ракетними комплексами, які пересувались містом як на бронетехніці так і на вантажних автомобілях «Камаз».

Сніжне, після його окупації Російською Федерацією, перетворилось на непридатне для повноцінного життя місто. Так, масово закривалися магазини, а ті, які продовжували свою роботу, були з пустими полицями, оскільки постачання продовольчих та інших товарів до міста припинилось. Стан води в місті значно погіршився через нестабільну роботу фільтраційної станції. Асортимент ліків значно зменшився, ціни на них стали високими. Місто належним чином не було забезпечене роботою транспортної системи, так як вона була фактично паралізована.

На початку червня 2014 року після початку активних бойових дій в Сніжному загострилась гуманітарна ситуація в місті, зовнішні фактори російської агресії перевищили межу тривоги, занепокоєння та стресового напруження. Фактичне проживання в умовах окупації давало заявниці підстави реально сприймати загрозу бути вбитою або покаліченою озброєними проросійськими бойовиками.

В серпні 2014 року її сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, було затримано бойовиками та доставлено в комендатуру м. Сніжного за те, що він святкував свій день народження в компанії своїх друзів.

Описані вище обставини призвели до неможливості подальшого проживання в Сніжному, а тому в серпні 2014 року заявниця вирішила залишити свою домівку та переїхати до м. Святогірськ, аби мати елементарну змогу жити не турбуючись про свою безпеку.

Після свого вимушеного виїзду з окупованої частини Донецької області вона була змушені прилаштовуватись до нових життєвих умов, оскільки втратила власне житло та можливість планувати своє життя. На даний час вона не відчуваю впевненості у завтрашньому дні. За один короткий період часу заявниця залишились без житла, без підтримки, без надії на повернення додому.

ОСОБА_2 вважає, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено цілу низку її прав і свобод, передбачених Конвенцією "Про захист прав людини та основоположних свобод" від 04.11.1950 року, Протоколом (Перший протокол) до цієї Конвенції від 20 березня 1952 року та Протоколом № 4 до цієї Конвенції від 16 вересня 1963 року, зокрема: право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії.

Отримана нею довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 02 березня 2016 року за № НОМЕР_1, яка видана Управлінням праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Словянської районної державної адміністрації на імя заявниці посвідчує лише факт вимушеного переселення з м. Сніжне до м. Святогірськ, і не містить в собі зазначення причини такого переселення, оскільки даний орган не має таких повноважень.

Просить суд встановити юридичний факт того, що її вимушене переселення у серпні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України.

Встановлення зазначеного факту необхідно заявниці з метою визначення її статусу, як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (жертви потерпілої від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обовязків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права.

Заявник ОСОБА_2 яка належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявилась, що не перешкоджає розгляду справи по суті за участю її представника.

Представник заявниці ОСОБА_1, що діє на підставі довіреності від 08.06.2017 року, в судовому засіданні підтримав заяву та просив її задовольнити, в обґрунтування вимог навів доводи аналогічні викладеним в заяві.

Заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України та Російська Федерація, які належним чином повідомлені про дату час і місце розгляду справи, в судове засідання не прибулу, що не перешкоджає розгляду справи по суті.

Суд вислухавши представника заявниці, дослідивши надані докази приходить до наступного.

У Конституції України встановлено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу; оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України; забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом (ч.ч.1, 2, 3 ст.17).

Згідно п.9 ч.1 ст.85 Конституції України до повноважень Верховної ОСОБА_5 України належить, зокрема, оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України.

Президент України як глава держави, гарант державного суверенітету, територіальної цілісності України за своїм конституційно-правовим статусом забезпечує державну незалежність, національну безпеку держави; є Верховним Головнокомандувачем Збройних Сил України; призначає на посади та звільняє з посад вище командування Збройних Сил України, інших військових формувань; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави; очолює ОСОБА_5 національної безпеки і оборони України (п.1, 17, 18 ч.1 ст.106 Конституції України).

Згідно п.п.19, 20 ч.1 ст.106 Конституції України Президент України вносить до Верховної ОСОБА_5 України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Наведені вище положення Конституції України знайшли своє відображення у нормах Закону України «Про оборону України» та Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

У ст.1 Закону України «Про оборону України» наведено визначення збройної агресії - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; блокада портів, узбережжя або повітряного простору, порушення комунікацій України збройними силами іншої держави або групи держав; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України; засилання іншою державою або від її імені озброєних груп регулярних або нерегулярних сил, що вчиняють акти застосування збройної сили проти України, які мають настільки серйозний характер, що це рівнозначно переліченим в абзацах п'ятому - сьомому цієї статті діям, у тому числі значна участь третьої держави у таких діях; дії іншої держави (держав), яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження третьої держави, використовувалася цією третьою державою (державами) для вчинення дій, зазначених в абзацах п'ятому - восьмому цієї статті; застосування підрозділів збройних сил іншої держави або групи держав, які перебувають на території України відповідно до укладених з Україною міжнародних договорів, проти третьої держави або групи держав, інше порушення умов, передбачених такими договорами, або продовження перебування цих підрозділів на території України після припинення дії зазначених договорів.

Згідно ст.4 Закону України «Про оборону України» у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його до Верховної ОСОБА_5 України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної ОСОБА_5 України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни.

Згідно ст.1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що встановлення факту збройної агресії має безпосередній зв'язок та випливає із компетенції конституційних, політичних органів (суб'єктів) - Верховної ОСОБА_5 України, Президента України, які наділені дискреційними повноваженнями у відповідних сферах.

Підтвердженням такої позиції є прийняття Верховною ОСОБА_5 України та Президентом України низки актів, якими встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України.

Зокрема, факт збройної агресії Російської Федерації проти України встановлено у Законі України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», прийнятого Верховною ОСОБА_5 України 15 квітня 2014 року. В цьому Законі у ст.2 визначено статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

У подальшому, Постановою Верховної ОСОБА_5 України від 27 січня 2015 року затверджено Звернення Верховної ОСОБА_5 України до Організації Об'єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської ОСОБА_5 Європи, Парламентської ОСОБА_5 НАТО, Парламентської ОСОБА_5 ОБСЄ, Парламентської ОСОБА_5 ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, у якому зазначено наступне: Україна залишається об'єктом воєнної агресії з боку Російської Федерації, яку вона здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац 1 Звернення); Верховна ОСОБА_5 України визнає Російську Федерацію державою - агресором та закликає міжнародних партнерів України визнати Російську Федерацію державою-агресором, що всебічно підтримує тероризм та блокує діяльність

Ради Безпеки ООН, чим ставить під загрозу міжнародний мир і безпеку, а так звані «ДНР» і «ЛНР» визнати терористичними організаціями (абз. 6 та 8 Звернення); міжнародне співтовариство закликано визнати факт агресії проти України, окупації її території і посилити вимоги щодо повернення до міжнародно визнаних кордонів України, запобігши створенню небезпечного прецеденту у вигляді грубого порушення світового порядку та системи безпеки, що склалися після Другої світової війни (абз. 12 Звернення).

Також, Верховна Рада України постановою від 21 квітня 2015 року схвалила текст Заяви Верховної ОСОБА_5 України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», у абз.1 п.1 якої констатовано, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року. У вказаній Заяві Парламенту також вказано, що і фактично, і юридично збройна агресія Російської Федерації проти України триватиме до повного відведення з території України всіх підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, включно з підтримуваними нею найманцями, та повного відновлення територіальної цілісності України (абз.3 п.4 Заяви), та наведено численні факти порушень Російською Федерацією своїх міжнародних зобов'язань, посягань на територіальну цілісність України, на які, в тому числі, посилається і заявник в обґрунтування необхідності встановлення відповідного юридичного факту судом.

Крім того, Президент України своїм Указом від 24 вересня 2015 року увів у дію рішення ОСОБА_5 національної безпеки і оборони України від 2 вересня 2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, у пунктах 3, 9, 11, 16, 17, 28-30, 36, 42, 49, 65 якої визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України.

За приписами ч.ч.2, 3 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, судочинство здійснюється Конституційним Судом України та судами загальної юрисдикції.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 до юрисдикції Конституційного Суду України та судів загальної юрисдикції належить, відповідно до їх повноважень вирішення питань, які мають правовий (а не політичний) характер.

Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність . Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Зважаючи на зазначені положення чинного законодавства України - право на життя, безпеку та захист такого права, а також обов'язок держави захищати права громадян є абсолютним як правом так і обов'язком та не може залежати від встановлення юридичного факту, підтвердження його наявності або відсутності.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території україни на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) верховного Комісара Організації Обєднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної ОСОБА_5 України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Судом встановлено, що заявниця ОСОБА_2 була зареєстрована та постійно проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.34); на праві власності мала нерухоме майно: на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом житловий будинок №8 по вул. Ткаченко в м. Сніжне Донецької області (а.с.37-38) та 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с 40-42)

Згідно довідки № від 02 березня 2016 року про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, виданої Управлінням праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Словянської районної державної адміністрації, заявниця ОСОБА_2 перемістилася з тимчасово окупованої території району проведення антитерористичної операції м. Сніжне Донецької області до м. Святогірськ Донецької області на вул. Кольцова, будинок 95

За таких обставин суд доходить до висновку про відмову в задоволенні заяви з огляду на те, що факт збройної агресії Росії проти України встановлений державою на законодавчому рівні, є загальновідомим фактом і не потребує підтвердження в судовому порядку.

Суд не приймає до уваги доводи заявниці підстави її звернення із даною заявою, зокрема те, що вона мала на меті визначити свій статус як особи, яка перебуває під захистом Конвенції ООН про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, що обумовлює виникнення прав та обовязків за цією Конвенцією оскільки вони є необґрунтованими.

Конвенція ООН про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року поширює свою дію на певну особу не у звязку із наявністю у цієї особи судового рішення про встановлення факту агресії іншої держави, як помилково вважає заявниця, а у звязку з тим, що дана особа підпадає під ознаки особи, передбачені ст.4 Конвенції, яка перебуває під захистом цієї Конвенції.

Суд також вважає необґрунтованими доводи заявниці в тій частині, що видана ОСОБА_2 Управлінням соціального захисту населення виконкому Словянської районної державної адміністрації довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи посвідчує лише факт переселення із м. Сніжне і не містить в собі зазначення конкретної причини переселення, що у свою чергу свідчить про необхідність встановлення юридичного факту збройної агресії.

Вказана довідка видана відповідно до положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», у ст.2 якого чітко вказано, що цей Закону визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації та встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина.

Отже вказаний закон чітко визначає, що переміщення осіб, на яких поширюється закон, повязане із фактом збройної агресії Росії.

Враховуючи наведене, суд, оцінивши обставини справи, надані заявником докази доходить до висновку про відмову в задоволенні заяви.

Керуючись ст.ст. 212-215, 218, 256 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні заяви ОСОБА_2, за участю заінтересованих осіб: Міністерства соціальної політики України, Російської Федерації, про встановлення факту, що має юридичне значення відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Словянського

міськрайонного суду ОСОБА_6