Справа № 481/366/17
Провадж.№ 2/481/217/2017
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

14.08.2017 року Новобузький районний суд Миколаївської області у складі

головуючого судді Вжещ С.І.

при секретарі Юхименко Т.М.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Новий Буг цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, у якому посилався на те, що 01.01.2015 року між ним та ОСОБА_4 укладено договір оренди земельної ділянки площею 5.18 га, що розташована на території Новобузької міської ради строком на 5 років зі сплатою орендної плати в сумі 25000 гривень за період з 01.01.2015 до 01.01.2020 року. На протязі 2015-2016 року відповідач періодично пропонував збільшити строк договору оренди землі та знову отримати кошти наперед, на що він(позивач) надав згоду і 15.02.2016 року, уклавши другий договір оренди землі, передав кошти в сумі 35000 гривень відповідачу. Відповідач свої зобов'язання за договором не виконав, передавши свою земельну ділянку у 2017 році іншій особі орендарю. Посилаючись на те, що державна реєстрація договору оренди у встановленому законом порядку не відбулася, вважав такий договір неукладеним, а грошові кошти, які сплачені за ним, отримані відповідачем без достатньої правової підстави.

З урахуванням викладеного, позивач просив стягнути з відповідача сплачену ним орендну плату у розмірі 60000 гривень, понесені ним витрати сплаченого судового збору в сумі 640 гривень.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити, зменшивши розмір позовних вимог до 50000 гривень, зазначивши, що у звязку з користуванням земельною ділянкою відповідачем протягом 2015-2016 сільськогосподарського року, позивач вирахував з суми боргу 10000 гривень, яку визначив, як орендну плату за користування земельною ділянкою за цей період.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечувала, обґрунтовуючи це тим, що між сторонами було досягнено домовленості про користування земельною ділянкою, яка належить відповідачу, у звязку з чим між ними були укладені договори оренди, на підставі яких передавались грошові кошти. На думку представника позивача майно, а саме грошові кошти, які просить стягнути з відповідача позивач не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, так як передача цих коштів відбулася в не заборонений цивільним законодавством спосіб на виконання умов договорів оренди землі, а тому просила відмовити в задоволенні позову.

Судом установлено, що 01.01.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір оренди земельної ділянки площею 5.18 га, строком на пять років та цього ж дня ОСОБА_4 від ОСОБА_3 отримав орендну плату в сумі 25000 гривень( з 01.01.2015 року по 01.01.2020 року) . Як видно з пояснень представника позивача , що також не оспорювалось представником відповідача, 15.02.2016 року сторони домовились про продовження орендних правовідносин до 2025 року, уклавши про це договір, на виконання якого позивач сплатив відповідачеві суму в розмірі 35000 гривень

Згідно із ч. 1 ст.202 ЦК України правочин є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Отже, без волевиявлення неможливо укладення правочину, що узгоджується зі свободою договору, установленого ст..627 ЦК України.

Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання і скріплення підписом письмового договору, в якому фіксуються правові насідки.

На підставі ст..20 Закону України «Про оренду землі» (чинної на момент укладення договору) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації.

Проте, згідно зі ст. 2 Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», реєстрація договору є адміністративним актом, тобто елементом зовнішнім, щодо договору.

Отже, моментом вчинення правочину є момент, коли сторони досягли згоди з усіх істотних умов.

Таким чином, між сторонами виникли договірні правовідносини.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах № 6-127 цс 13 від 18 грудня 2013 року та № 6-118 цс 13 від 25 грудня 2013 року, яка згідно зі ст..360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Крім того, за змістом ч. 1 ст.1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Вiдповiдно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, чч. 1, ст..509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Відповідно до ч. 1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст.11 ЦК України.

Отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не ст..1212 ЦК України, на яку посилався позивач, як на підставу позовних вимог. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої ст.. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-88 цс 13 від 2 жовтня 2013 року, яка згідно зі ст..360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

З урахуванням викладеного, суд не вбачає підстав для задоволення позову , зауваживши, що позивач, предявивши позов про повернення безпідставно набутого майна, обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, помилково застосувавши до зобовязальних правовідносин положення Глави 83 ЦК України, яка регулює набуття, збереження майна без достатньої правової підстави.

Керуючись ст. ст. 10, 88, 209, 212, 213 215,218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі до судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області через Новобузький районний суд Миколаївської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги. У разі, якщо рішення було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

У разі неподання особами, які беруть участь у справі апеляційної скарги, рішення суду набирає законної сили.

Суддя