Справа №: 343/428/17
Провадження №: 2/0343/297/17
Р І Ш Е Н Н Я

I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2017 року м. Долина

Долинський районний суд Iвано-Франкiвської областi в складi:

головуючої судді Монташевич С. М.,

з участю: секретарів Шикор Г.В., Оленяк С.І.,

представників сторін - ОСОБА_1, адвокатів ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у вiдкритому судовому засiданнi в залі Долинського районного суду Івано-Франківської області справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про зменшення розміру аліментів та звільнення від сплати заборгованості за аліментами,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив: звільнити його від сплати заборгованості за аліментами на користь ОСОБА_5 на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_6 за період з 25.07.2013 р. по 07.08.2015 р., яка станом на 29.09.2016 р. становить 234376 російських рублів, що згідно офіційного курсу Національного банку України становить 108560,61 грн., що стягується на підставі рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 11.05.2011 р. у справі № 2-512/2011; зменшити розмір аліментів, визначений вказаним рішенням, та проводити з нього стягнення аліментів на користь відповідачки в розмірі 1/6 частки усіх видів заробітку (доходу) щомісячно на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку; виконавчий лист, виданий на підставі рішення Долинського районного суду від 11.05.2011 р., відкликати.

Свої вимоги мотивує тим, що він перебував з ОСОБА_7 в шлюбі з 2003 року по 2011 рік. За час перебування в шлюбі у них народилася дочка ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 Спільне життя з відповідачкою не склалося, тому шлюб між ними було розірвано. Рішенням Долинського районного суду від 11.05.2011 р. ухвалено стягнути з нього на користь ОСОБА_7 аліменти в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку на утримання дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На підставі вказаного рішення суду 17.05.2011 р. видано виконавчий лист, який пред'явлено до примусового виконання у відділ Державної виконавчої служби Долинського районного управління юстиції. 25.07.2013 р. за заявою стягувача виконавчий лист було повернуто. Однак, 07.08.2015 р. ОСОБА_7 звернулась в суд Ханти - Мансійського автономного округу - Юрги з клопотанням про визнання та виконання на території Російської Федерації рішення Долинського районного суду від 11.05.2011 р. Постановою суду Ханти-Мансійського автоновного округу - Юрги від 15.09.2015 р. ухвалено призначити та дозволити примусове виконання на території Російської Федерації вищевказаного рішення Долилинського районного суду від 11.05.2011 р. та розпочати стягнення з 13.03.2013 р.

Виконавчий лист в період часу з 25.07.2013 р. по 15.09.2015 р. не був пред'явлений до виконання, однак за вказаний період йому нарахована заборгованість в сумі 301206 російських рублів. На даний час розмір заборгованості становить 234376 російських рублів, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 07.08.2016 р. становить 108560,61 гривень. Стягнення з нього заборгованості є безпідставним, виходячи з наступного.

Він перебував з ОСОБА_7 в шлюбі. Працюючи інженером з охорони праці в Прикарпатському УБР ПАТ "Укрнафта", він був також зареєстрований приватним підприємцем. З дружиною вони відкрили магазин-кафе "Ліна" в с. Надіїв. Для цього придбаний будинок було повністю реконструйовано, а для перебудови приміщення та купівлі обладнання, товару, отримано кредит в банку. Після розірвання шлюбу з дружиною вони домовились, що магазин залишається їй для утримання дитини, натомість вона відмовляється від стягнення з нього аліментів. За заявою ОСОБА_7, їй було повернуто виконавчий лист. Однак, у 2015 році вона звернулася в суд Російської Федерації з проханням визнання та виконання на території Російської Федерації рішення Долинського районного суду про стягнення з нього аліментів. Оскільки між ним та відповідачкою не було укладено договору про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно, ОСОБА_7 отримала можливість заявити вимогу про продовження стягнення аліментів та стягнення коштів за попередній час. Вказані обставини поставили його та його нову сім'ю у складне матеріальне становище, оскільки він в 2013 році звільнився з роботи та почав працювати на території Російської Федерації, де сплачує додаткові платежі з метою отримання права на роботу, витрачає значні кошти на дорогу. З 26.01.2016 р. він перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9 На його утриманні є неповнолітній син ОСОБА_10 Його матеріальний стан не дає можливості сплачувати аліменти в розмірі 1/4 всіх видів заробітку, оскільки змінився його матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, тому просить зменшити їх розмір з 1/4 частки до 1/6 частки від його заробітку. В той же час матеріальне становище відповідачки покращилося, оскільки вона працює та отримує стабільний заробіток від майна, набутого ними за час шлюбу.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_11 позовні вимоги підтримав, зіславшись на вищевикладене, просив їх задовольнити. Додатково пояснив, що відповідачці було відомо, де працює ОСОБА_4, однак вона свідомо не пред'являла виконавчий лист до виконання, чим спровокувала виникнення заборгованості. Не заслуговують на увагу її твердження про те, що він умисно звільнився з роботи, щоб з нього не проводилися стягнення аліментів, оскільки звільнений з УБР він був 12.03.2013 р., а постанова про повернення виконавчого документа винесена 25.07.2013 р. Просить звільнити його від сплати заборгованості по аліментах, оскільки вважає, що вона виникла незаконно, адже відповідачка, подаючи позов в Росію, не просила присудити їй заборгованість за минулий період. Суд Ханти-Мансійського автономного округу - Юрги прийняв заочне рішення без його присутності, не з'ясував всіх фактичних обставин справи, а саме того, що 25.07.2013 р. ОСОБА_5 добровільно забрала виконавчий лист та дала письмове пояснення, що претензій за період з 13.03.2013 р. по 25.07.2013 р. не має. Підставою для зменшення розміру аліментів є зміна матеріального та сімейного стану платника аліментів. На час ухвалення рішення про стягнення аліментів він працював інженером з охорони праці в Прикарпатському УБР, на даний час він працює вахтовим методом в Російській Федерації, що потребує значних витрат (придбання білетів, оплата витрат за отримання документів про право на роботу, сплата обов'язкових страхових внесків та медичних страхівок). Недоцільно порівнювати його заробітну плату в 2013 році та в 2016 році, оскільки в Прикарпатському УБР вона була щомісячною та не потребувала додаткових витрат. Вважає, що розмір сімейного доходу за 2016 рік не має значення для вирішення справи по суті, оскільки в 2016 році були справно сплачені аліменти та заборгованість по них. На той час його дружина ОСОБА_9 отримувала заробітну плату та допомогу при народженні дитини, ОСОБА_5 ж перебувала у декретній відпустці. Однак, з 2017 року його нова дружина перебуває у декретній відпустці, а відповідачка працює та отримує заробітну плату, що свідчить про те, що його матеріальне становище погіршилося в порівняні з матеріальним становищем відповідачки. Змінився також його сімейний стан, оскільки він з 26.01.2016 р. перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9, на його утриманні знаходиться мололітній син ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, та нова дружина, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років. Стягнення 50 % (1/4 стягнення аліментів та 1/4 заборгованості) ставить його та його нову сім'ю у важке матеріальне становище. В той же час відповідачка отримує стабільний заробіток від майна, набутого ними на час шлюбу.

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_5 та її представники - адвокати ОСОБА_2, ОСОБА_3 позов не визнали, заперечили проти його задоволення. Додатково вказали, що під час стягнення аліментів після звільнення позивача з роботи сторони погодили, що стягувач аліментів відкликає виконавчий лист, натомість платник аліментів сплачує аліменти в добровільному порядку. Однак, ОСОБА_4 аліменти не сплачував, тому виникла необхідність у їх стягненні в примусовому порядку. Після його звільнення з УБР відповідачці не було відоме подальше місце його працевлаштування. Однак, згодом було встановлено, що він працює в Російській Федерації. Для підготовки документів для примусового виконання рішення суду в Росії пішло багато часу. Після чого вона звернулася до суду Російської Федерації з клопотанням про визнання та виконання на території Російської Федерації рішення Долинського районного суду від 11.05.2011 р. Постановою суду Ханти-Мансійського автономного округу - Юрги від 15.09.2015 р. було встановлено розмір заборгованості по несплачених аліментах. Тобто, вона, бажаючи якнайкраще забезпечити свою дитину та отримани відповідні аліменти, змушена була затратити багато часу та сил, щоб встановити дійсне місце роботи позивача в Російській Федерації та звернути до примусового виконання виконавчий лист, яким стягуються аліменти в частці від доходу. Її вини у тому, що виникла заборгованість немає. Однією з підстав зменшення розміру аліментів є погіршення матерільного стану платника аліментів, однак на даний час заробітна плата позивача збільшилася. Наявність додаткових витрат, пов'язаних з роботою, не може бути свідченням погіршення матерільного стану, оскільки особа сама обирає, де працюватиме. Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що позивач передав майно отримувачу аліментів, взамін на відмову від їх стягнення. Зміна сімейного стану платника аліментів рівнозначна зміні сімейного стану отримувача аліментів, оскільки в обох сторін народилося ще по одній дитині. Також вагомою підставою для відмови в задоволенні вимоги про зменшення розміру аліментів є те, що дитина, на яку стягуються аліменти, визнана інвалідом дитинства, у 2016 році перенесла операцію і на даний час потребує додаткових коштів на лікування, чого не могло бути враховано при визначенні розміру аліментів, тому їх зменшення призведе до погіршення забезпечення цієї дитини.

Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши докази по справі, вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Рішенням Долинського районного суду від 11 травня 2011 року ухвалено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стягнення аліментів розпочати з 28 березня 2011 року і проводити до повноліття дитини (а.с. 176).

На виконання вказаного рішення суду 17 травня 2011 року видано виконавчий лист (а.с. 63).

25 липня 2013 року виконавчий документ № 2-512 від 17.05.2011 р., виданий Долинським районним судом, повернуто на руки стягувачу (а.с. 7, 143, 144).

Постановою суду Ханти - Мансійського автономного округу - Югри від 15 вересня 2015 року визнано та дозволено примусове виконання на території Російської Федерації рішення Долинського районного суду від 11 травня 2011 року в частині стягнення з ОСОБА_4 аліментів на користь ОСОБА_7 на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 13 березня 2013 року (а.с. 8-9).

Згідно довідок № 171 від 15.02.2017 р. та № 30 від 05.04.2017 р. ОСОБА_4 працює вахтовим методом в ТзОВ "КНГ-Сервіс". Сума заборгованості за аліментами станом на 29.09.2016 р. складає 234376,00 російських рублів (а.с. 12, 108).

Відповідно до ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Згідно ч. 3 ст. 197 СК України, яка діяла на час виникнення заборгованості по сплаті аліментів, суд може звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непред'явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти.

Заявляючи вимогу про звільнення від сплати заборгованості за аліментами, позивач зазначає, що після розірвання шлюбу з відповідачкою, він залишив останній набуте за час шлюбу майно взамін на відмову від стягнення з нього аліментів на утримання дитини. Однак, відповідачка після повернення їй виконавчого документа, в 2015 році звернулася до суду Російської Федерації з проханням примусового виконання на території Росії рішення Долинського районного суду від 11.05.2011 р., внаслідок чого йому була нарахована заборгованість за аліментами.

Заперечуючи такі твердження позивача, відповідачка вказала, що вона змушена була звернутись з заявою про повернення виконавчого документа, оскільки у 2013 році ОСОБА_4 звільнився з роботи, місце його подальшого працевлаштування державному виконавцю не було відоме, а аліменти за рішенням суду були стягнуті у частці від його доходу, тому вона не бажала, щоб їх стягували у мінімальному розмірі. Згодом їй стало відомо, що позивач відправився на роботу до Російської Федерації, тому з метою стягнення аліментів у частці від доходу вона змушена була вживати заходи для встановлення його місця роботи у Росії, на що було затрачено значний час та зусилля.

Зі змісту вищезгаданої постанови суду Ханти - Мансійського автономного округа - Югри від 15 вересня 2015 року вбачається, що про розгляд клопотання ОСОБА_7 було відомо ОСОБА_4, однак він до суду не з'явився, жодних заперечень з приводу нього не заявив. Суд встановив, що мотивами отримання на руки виконавчого листа за заявою ОСОБА_7 послужила відсутність можливості отримання аліментів після 12 березня 2013 року у зв'язку з звільненням ОСОБА_4 з Прикарпатського УБР ПАТ "Укрнафта". Таким чином, суд Російської Федерації визнав та дозволив примусове виконання на території Російської Федерації рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 11.05.2011 р. з 13 березня 2013 року. Постанова суду від 15 вересня 2015 року не оскаржувалася, вона набрала законної сили, обставини, викладені в ній не потребують додаткового доказування, а суд не вправі давати оцінку рішенню іншого суду. Більше того, у вказаному рішенні іноземного суду не вирішувалося питання про стягнення певного розміру заборгованості, як про це зазначає позивач, оскільки розрахунок розміру заборгованості, порядок її нарахування входить до компетенції відповідних виконавців, діяльність яких регламентована законодавством Російської Федерації, однак у матеріалах справи не міститься будь-яких доказів оскарження дій таких осіб.

Позивач, вказуючи на відсутність підстав для нарахування заборгованості за аліментами, зазначає, що під час шлюбу з відповідачкою вони придбали будинок, який був ним реконструйований під магазин за отримані ним кредити, він займався його функціонуванням, на підтвердження чого надав відповідну документацію (а.с. 13-20, 24, 25, 102-107), а після розірвання шлюбу залишив його ОСОБА_5, в рахунок відмови від права на аліменти.

Такі твердження позивача суд вважає голослівними, оскільки у матеріалах справи відсутні докази існування укладеного між сторонами договору про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно, як це вимагає ст. 190 СК України. Більше того, під час розгляду справи не здобуто доказів того, що магазин був визнаний спільною сумісною власністю сторін, натомість наявні копії договору дарування від 10.03.2007 р. та договорів найму (оренди) нерухомого майна від 01.04.2010 р., 22.08.2016 р (а.с. 57, 58, 59) свідчать про те, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які переодладнані під магазин, належав ОСОБА_7 Остання пояснила, що це приміщення подароване їй бабусею, а не придбане за час шлюбу, як про це стверджує позивач. Що ж до посилань ОСОБА_4 на те, що під час шлюбу він укладав кредитні договори для забезпечення діяльності магазину (а.с. 26-29), то суд зазначає, що в матеріалах справи також містяться і кредитні договори на ім'я його колишньої дружини ОСОБА_7, які також були укладені під час шлюбу (а.с. 51-55). Крім того, в судовому засіданні відповідачка вказала, що за отримані кредитні кошти вони проводили будівництво будинку, що зареєстрований на батьків позивача та який після розірвання шлюбу був залишений останнім, також придбали автомобіль, який залишився у її колишнього чоловіка. Тобто, жодних доказів існування договору про передачу майна чи майнових прав відповідачці в рахунок сплати аліментів на утримання дитини в судовому засіданні не здобуто.

Таким чином, судом встановлено, що внаслідок невиконання рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 11.05.2011 р., яке постановою суду Ханти - Мансійського автономного округу - Югри від 15 вересня 2015 року визнано та дозволено примусове виконання на території Російської Федерації, у позивача виникла заборгованість щодо сплати аліментів. Підстав для звільнення від їх сплати, будь-яких доказів що заборгованість за аліментами виникла з вини особи, на користь якої присуджено аліменти, у зв'язку з тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення, в судовому засіданні не здобуто, тому суд відмовляє в цій частині позову.

При вирішенні вимоги про зменшення розміру стягуваних аліментів, суд виходить з наступних міркувань.

Положення ч. 1 ст. 3 Конвенції ООн про права дитини, ч. 7 ст. 8 СК України передбачають, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

Згідно ч. 1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналогічне роз'яснення міститься у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" від 15 травня 2006 року.

Тобто закон надає право платнику аліментів звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, що визначені рішенням суду. Підставами для цього є зміна матерільного або сімейного стану сторін, погіршення або поліпшення стану їх здоров'я, а відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України сторони повинні довести суду наявність цих обставин, подавши відповідні докази.

Як на підтвердження зміни сімейного стану, позивач посилається на те, що він 26 січня 2016 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_12 (після реєстрації шлюбу ОСОБА_9Я.) (а.с. 10), від якого у них народився син ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 11), тому з часу стягнення з нього аліментів у нього на утриманні появилася ще одна дитина.

Однак, суд зазначає, що народження дитини в новому шлюбі не дає підстав для надання переваги у матеріальному забезпеченні дитини порівняно з дитиною, щодо якої ставиться питання про зменшення розміру аліментів. Більше того, враховує те, що у відповідачки ОСОБА_5, на користь якої стягуються аліменти, також змінився сімейний стан, оскільки вона 27 червня 2013 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_13 (а.с. 61), від якого у них народився ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 62), що свідчить про те, що сімейні стани двох сторін змінилися в одинаковій площині.

Як на підтвердження зміни матеріального стану позивач зазначає, що на даний час він працює у Російській Федерації вахтовим методом, тому отримує заробітну плату не у всі місяці та змушений нести додаткові витрати на проїзд, страхівку, дозволи на роботу (а.с. 30-35, 127-132, 166, 167), яких він не ніс, працюючи в Долинському УБР. Однак, суд враховує, що такі витрати йому частково компенсує роботодавець, про що свідчить повідомлення № 564/1 від 24.10.2017 р. (а.с. 172). Крім того, з копій довідок про нараховану заробітну плату (а.с. 119, 120, 168) не вбачається погіршення матеріального стану позивача.

ОСОБА_4 вказує на те, що ОСОБА_5 на даний час працює та отримує заробітну плату, його ж теперішня дружина перебуває у декретній відпустці, що свідчить про погірнення його матеріального стану, оскільки він має утримувати і нову дружину, та поліпшення матерільного стану відповідачки.

Проте, суд до таких тверджень ставиться критично, оскільки ОСОБА_9 з 16.10.2003 р. працювала на посаді спеціаліста по землевпорядкуванню Новичківської сільської ради та отримувала заробітну плату (а.с. 141, 142) і тільки з 24.03.2017 р. вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а.с. 125, 126). Натомість ОСОБА_5 з 24 травня 2014 року по 04 лютого 2017 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а.с. 60) і була позбавлена можливості отримувати аліменти. Крім того, під час вирішення питання про стягнення аліментів, ОСОБА_7 повідомляла суд, що вона працює в управлінні ПФУ у Долинському районі (а.с. 118), тому її праця при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів не може бути свідченням поліпшення її матеріального стану, адже була врахована при стягненні аліментів. Щодо посилань ОСОБА_4 на те, що ОСОБА_5 є найбільшим підприємцем в с. Надіїв (а.с. 101), то в судовому засіданні було встановлено, що на даний час вона не отримує жодних доходів від підприємницької діяльності чи оренди майна, оскільки остання займає посаду державного службовця та позбавлена можливості здійснювати підприємницьку діяльність, яку вона внаслідок цього припинила (а.с. 56). Магазин-кафе "Ліна" переданий безоплатно в оренду ПП ОСОБА_15 ОСОБА_5 не заперечила, що вказаний підприємець являється її матір'ю, однак у кожного з них своя сім'я, окремий бюджет, тому вона не має жодного відношення до здійснення підприємницької діяльності матері та не отримує від цього доходів (а.с. 57).

Долучені до матеріалів справи декларації ОСОБА_16 (а.с. 154-159) та ОСОБА_5 (а.с. 160-165) не є підтвердженням відповідно погіршення матерільного становища платника аліментів та покращення матерільного становища їх отримувача.

Крім того, суд звертає увагу на те, що неповнолітня ОСОБА_6, на утримання якої стягуються з позивача аліменти, з 23 березня 2017 року визнана дитиною-інвалідом віком до 18 років (а.с. 178). ОСОБА_11 у 2016 році перенесла операцію на серце, внаслідок якої потребує постійного лікування (а.с. 64-66). Тобто, з часу присудження аліментів, при визначенні якого згідно ст. 182 СК України враховувався стан здоров'я ОСОБА_6, суттєво змінився її стан здоров'я в гіршу сторону.

Таким чином, враховуючи те, що докази, на які послався позивач як на підстави для зменшення розміру аліментів, зокрема, народження ще однієї дитини, перебування на утриманні нової дружини, стягнення 50 % від заробітної плати внаслідок погашення заборгованості, що ставить в скрутне матеріальне становище, перебування на роботі ОСОБА_5, не дають підстав для задоволення позову в частині зменшення розміру аліментів, оскільки вказані обставини не можуть бути підставами для надання переваги у матеріальному забезпеченні однієї дитини порівняно з дитиною, щодо якої ставиться питання про зменшення розміру аліментів, та яка за цей час стала інвалідом, перенесла операцію і потребує тривалого лікування. Наявність ж заборгованості по аліментах виникла не з вини отримувача аліментів, а після її погашення та сумлінного виконання рішення суду, розмір стягнень з заробітної плати позивача зменшиться. Матеріальний стан нової дружини не свідчить про погіршення чи поліпшення матеріального стану сторін, а працевлаштування відповідачки мало місце і під час вирішення питання про стягнення аліментів, тому не є свідченням покращення її матеріального стану. Будь-які інші докази погіршення здоров'я платника аліментів, відсутність доходів, тощо, в результаті чого у нього погіршився матерільний стан, в матеріалах справи відстуні, тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Враховуючи те, що вимога про відкликання виконавчого листа, виданого на підставі рішення Долинського районного суду від 11.05.2011 р., є похідною і прямо залежить від вирішення питання про зменшення розміру аліментів, призначених даним рішенням суду, а оскільки в цій частині позову відмовлено, тому і відсутні підстави для задоволення похідної вимоги.

Тобто, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про зменшення розміру аліментів та звільнення від сплати заборгованості за аліментами слід відмовити повністю.

При вирішенні питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог ст. 79, 84 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу. Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Згідно Закону України "Про державний бюджет України на 2017 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.01.2017 р. становить 1600 гривень, відповідно 40% з яких становить 640 гривень.

Із наведених норм Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" випливає, що компенсація витрат на правову допомогу здійснюється, виходячи з часу, протягом якого така допомога надавалась, у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді.

Отже, вихідними величинами для розрахунку компенсації у даному спорі є законодавчо встановлений розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб та фактичні години відриву особи від звичних занять.

На підтвердження факту надання правової допомоги, обсягу наданих послуг, часу участі особи, яка надавала правову допомогу, у цих заходах, та розміру відшкодування, суду повинні бути надані відповідні докази, оскільки склад та розмір таких витрат входить до предмета доказування у справі.

Стороною відповідачки надано договір № 042 про надання юридичних послуг адвокатом від 28 серпня 2017 року, згідно якого адвокат надає довірителю правову, інформаційно-консультативну допомогу та представницькі функції з ведення справи в Долинському районному суді за позовом ОСОБА_4 Вартість послуг за даним договором зазначається в квитанції, виданій адвокатом (а.с. 123).

На підтвердження оплати послуг, наданих адвокатом, суду представлені квитанції № 019 від 29.08.2017 р. на суму 4000,00 гривень (гонорар), яка не містить печатки, № 059 від 03.11.2017 р. на суму 4000,00 гривень (2500,00 грн. - гонорар, 1500,00 грн. - відрядження) (а.с. 124, 177).

Незважаючи на роз'яснення, до матеріалів справи не долучено акт приймання-передачі наданих послуг чи будь-які докази, які б свідчили про вид послуг, який був наданий, та затрачений для цього час.

Однак, суд зазначає, що представник відповідачки - адвокат ОСОБА_3 вступив до розгляду справи на стадії закінчення дослідження письмових доказів, надавши останній правову допомогу в судовому засіданні 29.08.2017 р. з 16.38 год. по 17.14 год, 24.10.2017 р. з 10.11 год. по 10.32 год., 03.11.2017 р. з 10.03 год. по 11.46 год., що скаладає 2 години 40 хвилин та відповідає умовам договору № 042 від 28.08.2017р. Інших доказів правової допомоги, наданої адвокатом ОСОБА_3, та часу, затраченорго на неї, не надано. Тому, враховуючи те, що в задоволенні позову відмовлено, відшкодуванню з позивача на користь відповідачки підлягає 1706,67 гривень (640 * 2+(640*40/60) понесених витрат за надання правової допомоги.

Щодо стягнення витрат на відрядження, суд зазначає, що за змістом ст. 85 ЦПК України, постанови Кабінету Міністрів України № 590 "Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядком їх компенсації за рахунок держави" витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників несуть сторони. Витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту представникові сторони не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження. Інструкцією про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженою наказом Міністерства фінансів України № 59 від 13.03.1998 р., встановлено, що підтвердними документами, що засвідчують вартість понесених у зв'язку з відрядженням витрат, є розрахункові документи відповідно до Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" та Податкового кодексу України. Витрати на проїзд (у тому числі перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад відшкодовуються в розмірі вартості проїзду повітряним, залізничним, водним і автомобільним транспортом загального користування (крім таксі) з урахуванням усіх витрат, пов'язаних із придбанням проїзних квитків і користуванням постільними речами в поїздах, та страхових платежів на транспорті. Витрати на відрядження відшкодовуються лише за наявності документів в оригіналі, що засвідчують вартість цих витрат, а саме: транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), у тому числі електронних квитків за наявності посадкового талона, якщо його обовязковість передбачена правилами перевезення на відповідному виді транспорту, та розрахункових документів про їх придбання за всіма видами транспорту, в тому числі на чартерні рейси; рахунків, отриманих із готелів (мотелів) або від інших осіб, що надають послуги з розміщення та проживання відрядженого працівника, в тому числі бронювання місць у місцях проживання; страхових полісів тощо. Витрати, понесені у зв'язку з відрядженням, що не підтверджені відповідними документами (крім добових витрат), працівникові не відшкодовуються.

До матеріалів позову не долучено жодного доказу на підтвердження витрат на переїзд до іншого населеного пункту представника відповідачки - адвоката ОСОБА_3 Крім того, узгодження умов відшкодування витрат пов'язаних з переїздом до іншого населеного пункту відсутнє і в договорі № 042 про надання юридичних послуг адвокатом від 28 серпня 2017 року, що унеможливлює їх відшкодування в порядку, встановленому цивільним процесуальним законом.

На підставі викладеного, ст.ст. 3, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ст.ст. 8, 192, 197 СК України, ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", Закону України "Про державний бюджет України на 2017 рік", постанови Кабінету Міністрів України № 590 "Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядком їх компенсації за рахунок держави", Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України № 59 від 13.03.1998 р., керуючись ст.ст. 208, 209, 213-215, 218, 223 ЦПК України, суд

ВИРIШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про зменшення розміру аліментів та звільнення від сплати заборгованості за аліментами відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 1706,66 (одну тисячу сімсот шість) гривень 67 копійок витрат за надання правової допомоги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подачі апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Долинський районний суд.

Суддя:

Повний зміст рішення виготовлено: 08 листопада 2017 року.