Справа №150/635/17
Провадження по справі №2/150/263/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2017 року Чернівецький районний суд

Вінницької області

в складі: головуючого судді Цимбалюк Л.П.

при секретарі Горбей О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною власністю -

ВСТАНОВИВ:

До Чернівецького районного суду Вінницької області звернулася ОСОБА_1 з вище вказаним позовом.

Сторони в судове засідання не з'явилися, подавши через канцелярію Чернівецького районного суду Вінницької області заяви, в яких просять розглянути справу у їх відсутності.

Представник позивача ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності, виданої 27.10.2017 року терміном на один рік і дійсна до 27.10.2018 року (а.с. 16), вимоги довірителя ОСОБА_1 підтримує, просить їх задоволити.

Відповідач позовні вимоги визнає і не заперечує проти їх задоволення.

Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Встановлено, що 23 травня 2002 року між ОСОБА_4, як продавцем, та ОСОБА_5, як покупцем, укладено договір купівлі - продажу будинку, розташованого по АДРЕСА_1. Продаж цей вчинено за 2000 (дві тисячі) гривень, які отримані продавцем ОСОБА_4 від покупця ОСОБА_5 Зазначений договір посвідчено державним нотаріусом Чернівецької державної нотаріальної контори ОСОБА_6 (а.с. 15).

Дослідженими письмовими матеріалами справи достовірно встановлено, що вище зазначений договір купівлі - продажу нерухомого майна у вигляді будинку, розташованого по АДРЕСА_1, укладено між сторонами з погодженими всіма належними умовами купівлі - продажу, зокрема, предмета договору, його ціни, строків проведення оплати за майно, порядку передачі коштів та переходу майна у власність ОСОБА_5, посвідчення договору в нотаріальному порядку.

Договір купівлі - продажу майна укладено між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у відповідності до вимог п.3 ч.1 ст.208 ЦК України із досягненням між сторонами згоди по всіх істотних умовах.

ОСОБА_1 співмешкала із ОСОБА_2, вище зазначений житловий будинок було придбано за час їхнього спільного проживання.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1, виданого повторно 26.04.2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького районного управління юстиції Вінницької області (а.с. 6).

Спадщину після смерті співмешканця позивача ОСОБА_2 прийняла мати останнього - ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3.

Спадкоємцем майна за законом після смерті ОСОБА_2 являється його син ОСОБА_2 (відповідач по справі), якому 17.03.2009 року державним нотаріусом Чернівецької державної нотаріальної контори Вінницької області Ординським Ю.С. видано свідоцтво про право на спадщину за законом. Спадкове майно складається з житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1, що належав спадводавцеві ОСОБА_5 на підставі договору купівлі - продажу від 23.05.2002 року (а.с. 7).

Згідно копії витягу про державну реєстрацію прав, виданого комунальним підприємством «Могилів - Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» від 08.12.2011 року, власником житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1, являється ОСОБА_2 (а.с. 8).

З часу укладення договору купівлі - продажу житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 - 2002 року, і до цього часу позивач ОСОБА_1 постійно користується вказаним житловим будинком та присадибною земельною ділянкою, що стверджується довідкою, виданою Борівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області від 26.06.2017 року, №1283 (а.с. 10).

Як свідчить довідка, видана виконкомом Володіївецької сільської ради Чернівецького району Вінницької області від ІНФОРМАЦІЯ_3, №931, ОСОБА_1 проводила поховання ОСОБА_7 (тобто матері свого співмешканця ОСОБА_5), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 9).

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів.

Відповідно до ч.1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Набувальна давність - одна з підстав набуття права власності.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (ч. 3 ст. 344 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Частиною 1 статті 398 ЦК України встановлено, що право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Володільцем може бути будь - яка фізична чи юридична особа, яка може бути суб'єктом права власності. Фактичне володіння може виникнути в тієї чи іншої особи на підставі різних фактичних обставин. Це може бути будь - яке придбання речей (майна) на підставі фактів, що не породжують правових наслідків, наприклад, придбання майна без належного правового оформлення (нотаріального посвідчення, державної реєстрації тощо).

Частиною 1 статті 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

У пункті 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року, №5 зазначається, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року, №5 встановлено, що ри вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст.344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст.344 ЦК України).

Враховуючи положення статте1 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України.

Як вбачається із матеріалів цивільної справи власником житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1, являється ОСОБА_2 (відповідач по справі), що стверджується копією витягу про державну реєстрацію прав, виданого КП «Могилів - Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» від 08.12.2011 року (а.с. 8).

За останніх п'ятнадцять років (з часу укладення договору купівлі - продажу - 23.05.2002 року) фактичного володіння ОСОБА_1 житловим будинком та земельною ділянкою, розташованих по АДРЕСА_1, ОСОБА_2, як власник зазначеного майна, не звертався до неї із вимогами про витребування майна із чужого незаконного володіння, що є самостійною підставою вважати ОСОБА_1 добросовісним набувачем вище вказаного житлового будинку.

Крім того, ОСОБА_2 передано ОСОБА_1 оригінали усіх необхідних правовстановлюючих документів, що стосуються житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1, успадкованого ним за законом після смерті батька ОСОБА_5 (тобто співмешканця позивача).

Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2001 року (пункт 11 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року, №5). При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

Відповідно до ч.1 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини 3 статті 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Частиною 4 статті 60 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд вважає обґрунтованими обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог щодо визнання права власності на нерухоме майно (житловий будинок) за набувальною власністю.

На підставі вище викладеного, суд в силу статті 212 ЦПК України, беручи до уваги роз'яснення Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року, №5, приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1, які визнаються та не заперечуються відповідачем ОСОБА_2

Відповідно до ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних із розглядом справи.

Частиною 1 статті 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Матеріалами справи підтверджено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору в розмірі 640 гривень 00 копійок, про що свідчить квитанція №0.0.871686219.1 від 17.10.2017 року (а.с. 1).

З врахуванням того, що позов підлягає задоволенню, суд в силу ст.88 ЦПК України приходить до висновку про присудження ОСОБА_1 судових витрат, зокрема, судового збору, сплаченого нею при зверненні до суду із даним позовом.

На підставі ст., ст. 328, 344, 397 ЦК України, керуючись ст., ст.10, 11, 60, 88, 174 ч.4, 213, 214, 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задоволити повністю.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 26,3 м2, розташованого по АДРЕСА_1.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені нею при зверненні до суду - судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга, подана після закінчення установлених строків, залишається без розгляду, якщо апеляційний суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку.

Суддя: Л.П. Цимбалюк