У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2017 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Мазур Л.М.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3, на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 травня 2017 року та рішення апеляційного суду Київської області від 27 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, Києво-Святошинський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, про визнання недійсними договорів дарування земельної ділянки та садового будинку,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив визнати недійсними договір дарування земельної ділянки площею 0,0604 га, кадастровий номер НОМЕР_1, а також договір дарування садового будинку площею 230,5 кв.м, що знаходиться на цій земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилався на те, що у зв'язку з ухиленням відповідача від укладення основного договору купівлі-продажу нерухомого майна та повернення грошових коштів рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10 вересня 2015 року, стягнуто з ОСОБА_4 на його користь неповернуту суму авансу у розмірі 1 205 821 грн.

Позивач вказав, що постановами державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції від 07 грудня 2015 року відкрито виконавче провадження по виконанню вищевказаного судового рішення та накладено арешт на все майно ОСОБА_4, проте 20 травня 2016 року відповідач здійснив відчуження належного йому садового будинку та земельної ділянки шляхом укладення договорів дарування із ОСОБА_5

Вважаючи, що оформлення вказаних договорів було вчинено ОСОБА_4 з метою ухилення від звернення стягнення на вищезазначене майно під час проведення примусового виконання рішення суду, а також без наміру створення правових наслідків, обумовлених такими правочинами, ОСОБА_2 просив задовольнити позовні вимоги з підстав, встановлених ст. 234 ЦК України.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 травня 2017 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування садового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, укладений 20 травня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 27 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 травня 2017 року в частині задоволення позовних вимог скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення, яким визнати недійсним договір дарування земельної ділянки та договір дарування садового будинку.

Рішення суду першої інстанції оскаржувалося в апеляційному порядку тільки в частині задоволених позовних вимог та переглядалося судом апеляційної інстанції лише в частині визнання недійсним договору дарування садового будинку, а відтак, і предметом касаційного перегляду є рішення саме в цій частині, у зв'язку з чим рішення суду в частині визнання недійсним договору дарування земельної ділянки на предмет законності й обґрунтованості судом касаційної інстанції не переглядається.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим касаційна скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Суд касаційної інстанції перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року № 6-1873цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги в частині визнання недійсним договору дарування садового будинку, дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання його недійсним з підстав, передбачених ст. 234 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції у цій частині, правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, виходив з того, що у разі передання майна на виконання правочину, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний у розумінні ст. 234 ЦК України, оскільки досягнуті та настали юридичні наслідки після укладення договору дарування садового будинку у вигляді переходу права власності від ОСОБА_4 до ОСОБА_5, яка в подальшому відчужила його ОСОБА_6, та якому станом на 13 жовтня 2016 року цей будинок належить на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, у зв'язку з чим суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність ОСОБА_2 належними та допустими доказами (ст.ст. 10, 60 ЦПК України) підтвердження умов фіктивності спірного правочину, що є процесуальним обов'язком позивача; крім того, судом вмотивовано зазначено, що позивачем не доведено та не надано відповідних належних доказів, підтверджуючих порушення його прав та законних інтересів у зв'язку з укладеним договором.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних рішень не дають підстав для висновку, що судами попередніх інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и л а :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2, поданою представником ОСОБА_3, на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 травня 2017 року та рішення апеляційного суду Київської області від 27 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, Києво-Святошинський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, про визнання недійсними договорів дарування земельної ділянки та садового будинку, відмовити.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ Л.М. Мазур