У Х В А Л А

10 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М.,

Лященко Н.П., Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4, подану її представником ОСОБА_5 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 березня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про витребування квартири з чужого незаконного володіння та визнання права власності на квартиру за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права власності на квартиру,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 березня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2016 року рішення районного суду скасовано. Позов ОСОБА_6 задоволено частково: визнано за нею право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1, а також право власності на 3/4 частини цієї квартири, що належали померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_11; витребувано у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 спірну квартиру.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 березня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення апеляційного суду залишено без змін.

8 червня 2017 року ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 березня 2017 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 330, 388, 1218 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

На підтвердження зазначених підстав подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_4 посилається на ухвалу Верховного Суду України від 8 липня 2009 року та постанови Верховного Суду України від 10 жовтня 2012 року (справа № 6-117цс12), 12 лютого 2014 року (справа № 6-165цс13), 18 січня 2017 року(справа № 6-2723цс16), 22 лютого 2017 року (справа № 6-2725цс16), в яких, на її думку, по-іншому застосовані зазначені норми матеріального права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, суд касаційної інстанції погодився з апеляційним судом про задоволення позову ОСОБА_6 в частині визнання права власності на квартиру та витребування її з незаконного володіння ОСОБА_4 з огляду на те, що спірна квартира, яка вибула з володіння власників, спадкоємицею яких є ОСОБА_6, на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається такою, що вибула з володіння власників поза їхньою волею, отже, ОСОБА_6 має право витребувати цю квартиру із чужого незаконного володіння від ОСОБА_4 як добросовісного набувача за правилами статті 388 ЦК України.

Натомість у наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року міститься висновок про те, що одночасне пред'явлення віндикаційного позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (позову власника, позбавленого володіння майном, про витребування майна від його володільця) та негаторного позову про визнання правочину недійсним із застосування реституції (позову про захист права від порушень, не пов'язаних з позбавлення володіння), тобто одночасне застосування статей 216 і 338 ЦК України, є помилковим, оскільки віндикаційний і негаторний позови вважаються взаємовиключними.

Отже, порівняння наведених судових рішень не дає підстав вважати, що висновок, викладений в ухвалі, про перегляд якої подано заяву, суперечить висновкам, викладеним у зазначених постановах Верховного Суду України, щодо застосування указаних заявницею норм матеріального права.

У постанові Верховного Суду України від 12 лютого 2014 року міститься висновок про те, що за нормами статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно від добросовісного набувача в тому разі, якщо майно було викрадене в нього або вибуло з його володіння не з його волі іншим шляхом. У випадку, якщо майно вибуло з володіння власника на підставі вчиненого правочину, перевірці судом при вирішенні справи підлягає чинність правочину. Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Недотримання цієї вимоги є підставою недійсності правочину (частина перша статті 215 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суд повинен виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності. Зокрема, у разі вчинення правочину представником суду слід з'ясувати, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він у межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив у подальшому довіритель укладений представником у його інтересах правочин.

Отже надана для порівняння постанова не є прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, оскільки ця постанова прийнята у справі з іншими підставами позову та іншим матеріально-правовим регулюванням.

Надані для порівняння постанови Верховного Суду України від 10 жовтня 2012 року та від 22 лютого 2017 року не можуть бути прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в них висновку, оскільки в постанові від 10 жовтня 2012 року Верховний Суд України відмовив у задоволенні заяви та не зробив правового висновку щодо застосування норм матеріального права, які заявниця вказує у своїй заяві, а в постанові від 22 лютого 2017 року − вирішував питання щодо застосування норм статті 129 Конституції України та статті 324 ЦПК України.

Посилання заявниці на неоднакове застосування норм статей 36, 415 ЦПК України не можуть братися до уваги, оскільки зазначені норми не є нормами матеріального права, а тому заява в цій частині не може бути прийнята для перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, й відповідно ухвала Верховного Суду України від 8 липня 2009 року не може бути прикладом для обґрунтування цієї підстави.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України,

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про витребування квартири з чужого незаконного володіння та визнання права власності на квартиру та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права власності на квартиру за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 березня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук