Єдиний унікальний номер 243/5686/17 Номер провадження 22-ц/775/1794/2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2017 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Канурної О.Д.,

суддів: Будулуци М.С., Санікової О.С.

секретар Ситнік Д.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України дитини без згоди та без супроводу батька за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 31 серпня 2017 року,

В С Т А Н О В И В:

В червні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України дитини без згоди та без супроводу батька.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що 28.10.2003 року між нею ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, від котрого вони мають неповнолітню дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На даний період часу вона з дитиною мешкають окремо від відповідача, дитина повністю знаходиться на її утриманні. Спілкування із відповідачем припинено з 2016 року.

У зв'язку з подіями на сході України позивач з дитиною були вимушені виїхати із м. Горлівка Донецької області до м. Харкова та відповідно до довідки № від 08.12.2016 року вона з дитиною взята на облік як внутрішньо переміщена особа.

В період часу з 01 серпня 2017 року по 01 серпня 2020 року позивач має намір разом з дитиною постійно виїжджати до родичів на тимчасово окуповану територію України - в м. Горлівка Донецької області, а також відвідувати місце свого проживання у м. Горлівка Донецької області. Також має намір з дитиною виїжджати на оздоровлення до Автономної Республіки Крим, Російської Федерації, а також до Туреччини та Єгипту.

Відповідач в добровільному порядку не надає згоди на виїзд дитини. За інформацією, отриманою від родичів, на теперішній час відповідач знаходиться на тимчасово окупованій території України - у м. Горлівка Донецької області.

Позивач просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України, а саме до тимчасово окупованої території України - міста Горлівка Донецької області, Автономної Республіки Крим, а також до Російської Федерації, Туреччини та Єгипту у період з 01 серпня 2017 р. по 01 серпня 2020 року неповнолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, без згоди та без супроводу батька дитини - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 31 серпня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України дитини без згоди та без супроводу батька відмовлено.

З вказаним рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 31 серпня 2017 року не погодилася позивач ОСОБА_1 і оскаржила його в апеляційному порядку. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим, ухвалено з порушенням норм матеріального права, порушує право дитини на вільний вибір місця проживання.

Просить апеляційний суд скасувати рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 31 серпня 2017 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача.

В судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 не з'явився, хоча своєчасно і належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, що підтверджується повідомленням на офіційному сайті Судової влади України (а.с. 67-68).

Заслухавши суддю - доповідача, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7.

Позивач має намір вивезти доньку на відпочинок до тимчасово окупованої території АР Крим та до Російської Федерації, Туреччини та Єгипту, а також на тимчасово непідконтрольну території України в Донецькій області - м. Горлівку, однак відповідач не бажає оформити нотаріально посвідчений дозвіл на виїзд їх спільної дитини за кордон.

Місцем реєстрації позивача та її неповнолітньої дитини є АДРЕСА_2, фактичне місце проживання/перебування - АДРЕСА_1.

Відповідно до частини 2 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на території, до якої позивач просить надати дозвіл на виїзд дитини без згоди батька, існує реальна загроза безпеки для життя та здоров'я дитини (внаслідок переміщення терористичних груп, використання зброї, вибухівки тощо), а тому виїзд дитини з м. Горлівка не забезпечує її інтересів, наражає її на небезпеку, що є неприпустимим. Крім того, позивач не довела нагальність потреби в'їзду та виїзду дитини на території, на яких існує високі ризики небезпеки для життя та здоров'я дитини.

Частиною 1 статті 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що вказане вище рішення суду першої інстанції суперечить чинному законодавству України, суттєво порушує право дитини на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, є безпідставними, оскільки частиною 1 статті 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї (із змінами і доповненнями) передбачено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Указом Президента України від 14.04.2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» розпочато антитерористичну операцію.

Наказом Першого заступника Голови Служби безпеки України - керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 7 жовтня 2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» визначено, що антитерористична операція проводиться, зокрема, на території Донецької області з 07 квітня 2014 року.

Статтею 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (із змінами і доповненнями) від 02.09.2014 року № 1669-VII передбачено, що період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

На теперішній час рішення про завершення проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської області не прийнято.

Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, відповідно до статті 1 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» затверджено розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02.12.2015 року, до цього переліку включено в тому числі місто Горлівку.

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року передбачено, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини.

Частиною 1 ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою

Згідно до частини 2 вказаної вище статті, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Апеляційний суд також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не довела жодними належними письмовими доказами суду мету вивозу своєї доньки до тимчасово окупованої території АР Крим та обґрунтування тривалості таких перетинів, а саме до досягнення донькою повноліття, крім того не зазначила у позові конкретне місце в якому вона має намір оздоровити дитину та тривалість такого оздоровлення і правильно прийшов до переконання про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків, є безпідставними, оскільки пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724) передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Пунктом 4 вказаних вище Правил передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Пунктом 5 вказаних вище Правил передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі.

Зазначений порядок поширюється як на виїзд дитини у супроводі одного з батьків з України на територію, яка тимчасово не контролюється українською владою так і на територію інших держав.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що діючим законодавством не передбачено надання дозволу на багаторазові тимчасові виїзди дитини без дозволу батька - без визначення конкретної держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у такій державі, а також мети такого виїзду.

Частиною 1 статті 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Відповідно до частини 2 вказаної вище статті, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Як вбачається із частини 2 статті 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, правильно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, наданим доказам дав правильну правову оцінку і обґрунтовано у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову.

Наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

Ніяких нових обставин, які не були предметом дослідження в суді першої інстанції та давали б підстави для проведення апеляційним судом переоцінки, зробленої судом першої інстанції, в апеляційному суді не наведено та нових доказів не надано.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи та є безумовними для скасування чи зміни рішення, у справі не встановлено.

На підставі вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 немає.

Керуючись ст.ст. 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 31 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: