Справа № 357/4275/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2017 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кошель Б. І. ,

при секретарі Кривенко О. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №4 м. Біла Церква цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Житлово-експлуатаційна контора №1» про стягнення безпідставно отриманих коштів,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із вказаним позовом мотивуючи його тим, що 08 грудня 2015 року він на підставі договору купівлі-продажу квартири він отримав у власність кв.№40, що знаходиться за адресою: Київська область, м. Біла Церква, вул. Турчанінова, 11. 06.01.2016 року позивач уклав договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій з КП БМР «ЖЕК №1». 11.01.2017 року позивачем було сплачено на рахунок відповідача 1784 грн., а 14.01.2017 - 7600 грн., які на його думку є боргом попереднього власника квартири. ОСОБА_1 просив суд зобовязати відповідача розірвати договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, укладений з ним 06 січня 2016 року, стягнути з відповідача безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 7 600,00 грн. та понесені судові витрати.

Позивач в судове засідання не зявився, про місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, подав до суду письмові заперечення проти позову та заяву про розгляд справи без його участі.

Суд, повно та всебічно зясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, судом встановлено, що 08 грудня 2015 року між ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі продажу квартири. Відповідно до п.1 Договору, Продавець продав та передав Покупцю, а Покупець купив та прийняв від Продавця квартиру №40, що знаходиться за адресою: м.Біла Церква, вулиця Турчанінова, будинок 11 та складається з трьох житлових кімнат, житлова площа 41,86 кв.м., загальною площею 57,65 кв.м.

16.01.2016 року між ОСОБА_1 та КП БМР "ЖЕК №1" було укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. В подальшому було переоформлено особовий рахунок на позивача. В той же час, як зазначив позивач у позовній заяві, йому від відповідача за грудень 2016 року надійшла квитанція з сумою до сплати 9 312, 12 грн. 11.01.2017 року позивачем було сплачено на рахунок відповідача за договором 1 784,08 грн., що підтверджується відповідною квитанцією.

14.01.2017 року позивачем було укладено договір купівлі-продажу кв.№40 за адресою м.Біла Церква, вул. Турчанінова, 11, відповідно до якого квартиру було відчужено ОСОБА_2, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Того ж дня, позивачем було сплачено на рахунок відповідача 7 600,00 грн., що підтверджується відповідною квитанцією.

18.01.2017 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про розірвання договору від 06.01.2016 року та повідомлення про суму коштів, яку він мав сплатити на підставі вказаного договору, починаючи 08.12.2016 року та по дату відчуження квартири. 17.02.2017 року ОСОБА_1 повторно звернувся до відповідача з аналогічною заявою, однак відповіді так і не отримав.

02.03.2017 року позивач звернувся до відповідача з заявою про повернення безпідставно набутих коштів, оскільки вважає, що відповідач отримав спірні кошти безпідставно, оскільки зарахована сума є боргом попереднього власника квартири. Відповіді на зазначену заяу ОСОБА_1 не отримав, тому звернувся до суду.

Вирішуючи по суті даний спір, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Відповідно до ч.1 ст.177 ЦК України, обєктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуг, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Між сторонами 16.01.2016 року було укладено договір було укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. ОСОБА_1 взяті на себе зобовязання за договором виконував, наданій йому комунальні послуги оплачував, що підтверджується відповідними квитанціями. Вказані обставини відповідачем не заперечуються.

ОСОБА_1 14 січня 2017 року сплатив на рахунок відповідача 7 600,00 грн., що підтверджується відповідною квитанцією.

Мотивуючи заявлені вимоги, позивач ОСОБА_1 стверджує, що у колишнього власника квартири існувала заборгованість перед відповідачем за надані комунальні послуги. Разом з тим, суд критично оцінює таке твердження позивача, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердженні цієї обставина матеріали справи не містять.

Враховуючи, що між позивачем та відповідачем існували договірні зобовязання на підставі договору від 16 січня 2016 року, мотивування позивачем своєї правової позиції шляхом посилання на ст.1212 ЦК України не можна вважати виправданим з огляду на наступне.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Обєктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого);

3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як вже зазначалось судом, згідно із частиною першою статті 177 ЦК України обєктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обовязків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобовязанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Як свідчить аналіз матеріалів справи, відповідач набув майно за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, як плату за комунальні послуги.

Отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Саме таких висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 2 жовтня 2013 року, справа № 6-88цс13.

В даному випадку між сторонами було укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 06 січня 2016 року. Спірна сума в розмірі 7600,00 грн. була зарахована позивачем ОСОБА_1 на рахунок КП БМР «ЖЕК №1» за комунальні послуги надані на підставі договору від 06.01.2016 року, про що прямо зазначено в квитанції №13 від 14 січня 2017 року, а саме в частині де зазначається призначення платежу.

З огляду на це, та враховуючи висновки ВСУ викладені у постанові від 2 жовтня 2013 року, справа № 6-88цс13, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин ст.1212 ЦК України, на яку посилається позивач ОСОБА_1 За встановлених по справі обставин та наведених вимог закону відсутні підстави для задоволення заявлених позовних вимог в частині зобовязання відповідача повернути позивачу кошти в сумі 7600,00 грн.

Щодо позовної вимоги про розірвання Договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 06 січня 2016 року то суд звертає увагу позивача на п.21 Договору, де сторони передбачили, що Договір може бути розірваний достроково у разі: переходу права власності (користування) на квартиру (житлове приміщення у гуртожитку), нежитлове приміщення у житловому будинку (гуртожитку) до іншої особи; невиконання умов договору сторонами договору.

Як вбачається з матеріалів справи, заявою від 18.01.2017 року та повторною заявою від 17.02.2017 року ОСОБА_1 повідомив КП БМР «ЖЕК №1» про розірвання вказаного договору на підставі п.21 Договору на підставі переходу права власності на квартиру до іншої особи. Оскільки ОСОБА_1 відчужив належну йому квартиру кв.№40 за адресою: Київська область, м. Біла Церква, вул. Турчанінова, 11 ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14 січня 2017 року, то настала передбачена сторонами у п.21 Договору обставина, яка є підставою для розірвання Договору. Враховуючи, що ОСОБА_1 повідомив відповідача про настання такої обставини, зокрема шляхом надсилання відповідної заяви з додатком, то Договір від 06 січня 2016 року вважається розірваним і додаткове зобовязання судом відповідача розривати його не вимагається.

Раховуючи вище викладене, заявлені позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, тому задоволенню не підлягають, а судові витрати на підставі ст. 79, 88 ЦПК України залишити за позивачем.

На підставі викладеного, та керуючись ст.ст.177, 1212 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 58, 60, 88, 209, 212-215,218, ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя ОСОБА_4