Справа №521/7860/17
Провадження №2/521/3764/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2017 року місто Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Плавича І.В.,

при секретарі Дукіній Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу та процентів за договорами позики,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу та процентів за договорами позики.

В обґрунтування позову сторона позивача вказує, що 25 травня 2016 року між ОСОБА_1 з одної сторони, та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з іншої сторони, був укладений договір позики, відповідно до умов якого позикодавець ОСОБА_1 передав позичальникам ОСОБА_2 і ОСОБА_3 грошову суму у розмірі 5000,00 доларів США на строк до першої вимоги, а останні, в свою чергу, зобовязуються повернути позику в строки та в порядку, що встановлені договором.

Однак як зазначає позивач, не зважаючи на взяті на себе зобовязання, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 умови договору не виконують, позику не повертають, у звязку з чим позивач звернувся з позовом до суду, в якому просив стягнути з відповідачів суму неповернутої позики з урахуванням індексу інфляції та 3% річних в загальному розмірі 128900,00 гривень, що еквівалентно 5150,00 доларам США та судові витрати.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не зявився, але від особи надійшла заява про підтримання заявлених вимог із клопотання про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ч.2 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не зявилась, але від особи надійшла заява про часткове визнання позову у розмірі 1/2 частки загальної суми боргу із клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ч.2 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не зявився, але від особи надійшла заява про заперечення проти заявлених вимог із клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ч.2 ЦПК України.

Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторін, дослідивши письмові докази, надавши правовідносинам, що виниклі між сторонами у справі належну правову оцінку, суд доходить висновку про часткове задоволення заявленого позову виходячи з наступного.

Під час розгляду справи судом було встановлено, що 25 травня 2016 року між ОСОБА_1 з одної сторони, та ОСОБА_2 з іншої сторони, був укладений договір позики, відповідно до умов якого позикодавець ОСОБА_1 передав позичальникові ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 125000,00 гривень на строк до першої вимоги, а остання, в свою чергу, зобовязалась повернути позику.

Укладення договору позики було засвідчено позичальником шляхом складання розписки від 25 травня 2016 року та її видачі позикодавцеві.

Проте, як свідчив позивач, відповідачі основну суму позики не повернули.

Відповідно до ст. 509 ч.ч.1,2 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. При цьому, зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст. 11 ч.1, ч.2 п.1 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як встановлює ст. 626 ч.1 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Щодо ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 1046 ч.ч.1,2 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Разом з тим, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

З урахуванням даних норм закону, а також на підставі встановлених фактів по справі, суд дійшов висновку, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникли позикові правовідносини, що підтверджується змістом договору.

Як регламентує ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

Однак суд не погоджується із правовою позицією сторони позивача, що відповідні правовідносини виникли між ОСОБА_1 з одної сторони, та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з іншої сторони, які, на думку позивача, мають солідарно відповідати за позовом. Так, договір позики укладався між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 На момент укладення договору ОСОБА_2 та ОСОБА_3 знаходились у зареєстрованому шлюбу, але відомостей, що б свідчили про надання згоду ОСОБА_3 на укладення такого договору та підтверджували використання отриманої позики в інтересах сімї, суду не надано. Відтак, суд зазначає про відсутність підстав для висновку про солідарну відповідальність ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Згідно положень ст. 1049 ч.ч.1,3 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вказує ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 530 ч.ч.1,2 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Виходячи з положень договору позики, боржник ОСОБА_2 отримала визначену суму позики в користування без зазначення строку повернення, у звязку з чим суд доходить висновку, що боржник повинна була виконати зобовязання у семиденний строк від дня предявлення вимоги кредитором.

Згідно ст. 612 ч.1 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до ст. 614 ч.1 ЦК України, особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позичальник ОСОБА_2 прострочила виконання зобовязання з повернення суми позики.

Згідно ст. 625 ч.ч.1,2 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В силу ст. 533 ч.ч.1,2 ЦК України, грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно п. 12 постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин, у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. Разом із тим як за предявлення позову, так і при його вирішенні судом, ціна якого визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується позивачем або стягується судом у гривнях із урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати.

Зважаючи на законодавчу регламентацію виниклих між сторонами у справі правовідносин, суд не вбачає підстав для зазначення еквіваленту суми боргу в іноземній валюті, оскільки такий еквівалент не визначався сторонами. Згідно розписки від 25 травня 2016 року, ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 саме 125000,00 гривень.

Заявляючи вимоги про стягнення з відповідачів трьох процентів річних та інфляційних за весь період прострочення виконання зобовязання, позивач не представив суду відповідних розрахунків, на підставі яких можливо б було встановити період таких нарахувань та перевірити їх вірність. У звязку із викладеним, суд відмовляє в задоволенні даних вимог.

Як наводить ст. 534 ч.1 ЦК України, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобовязання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, повязані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Як зобовязує процесуальний закон, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, виключно в межах заявлених вимог та не вправі на власний розсуд виходи за рамки цих вимог чи змінювати осіб, до яких такі вимоги заявлено (ст.ст. 11, 33 ЦПК України).

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Однак при цьому кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст. 60 ЦПК України).

В процесі розгляду даної цивільної справи суд не встановив передбачених законом підстав для солідарного стягнення суми боргу з відповідачів з урахуванням інфляційних та 3% річних, у звязку з чим дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст. 88 ч.1 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Таким чином, у звязку із частковим задоволенням позову, суд вважає обґрунтованим стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму оплаченого судового збору у розмірі: 640,00 гривень.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57, 60, 79, 88, 208, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,

Вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу та процентів за договорами позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 основну суму боргу за договором позики від 25 травня 2016 року у розмірі 125000,00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму оплаченого судового збору у розмірі 640,00 гривень.

В задоволенні інших вимог ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: