Справа № 489/529/17
Номер провадження 2/489/984/17
РІШЕННЯ

Іменем України

20 квітня 2017 р. м. Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого - судді Тихонової Н.С.,

при секретарі - Бреженюк Н.С.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1,

відповідачки - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2017 р. ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_2 Вказував на те, що з 2009 р. він перебуває з відповідачкою у шлюбі. В період шлюбу ними було спільно придбано квартиру АДРЕСА_1, яку позивач вважає спільною сумісною власністю подружжя. На теперішній час сторони не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просить суд визнати за ним, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, право власності на ? частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2.

В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідачка в судовому засіданні позов не визнала. Стверджувала, що квартира придбана під час перебування у шлюбі, але за кошти її батьків, через що вважає її особистою власністю, яка не підлягає поділу.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 26.06.2009 р.

Відповідно до Договору купівлі-продажу від 14.10.2011 р. ОСОБА_2 придбала у власність квартиру АДРЕСА_1. Вказана квартира є трикімнатною, загальною площею 63,4 кв.м., житловою площею 43,8 кв.м Даний Договір купівлі-продажу був посвідчений ПН ММНО ОСОБА_4

Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України при розгляді справи № 6-2333цс15.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб , поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог ст. ст. 58-59, 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень. Недоведеність обставин, на яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги те, що відповідач не надав суду належних, допустимих та достатніх доказів, які б спростовували те, що спірне майно є спільним сумісним майном подружжя, суд дійшов висновку, що квартира, яка була придбана подружжям під час спільного проживання та перебування в зареєстрованому шлюбі є їх спільною сумісною власністю, отже належить на праві часткової власності в рівних частках, по ? частині кожному.

На підставі ст. ст. 57,60 СК України, ст.ст. 10, 14, 30, 60, 62, 212-214 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Розділити спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 грн.00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається Апеляційному суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Н.С. Тихонова