У Х В А Л А

27 квітня 2017 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М.,Гуменюка В.І.,Охрімчук Л.І.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнання недійсними заяви про відмову від спадщини та свідоцтв про право на спадщину за законом,

встановила:

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 30 червня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 21 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення позову: встановлено факт постійного проживання ОСОБА_4 із спадкодавцем ОСОБА_6 на день смерті останнього; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 січня 2017 року рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 30 червня 2016 року, в не скасованій частині, та рішення апеляційного суду Рівненської області від 21 вересня 2016 року залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 січня 2017 року та ухвалити нове рішення, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 1220, 1270 ЦК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 не довів належними доказами факт свого постійного проживання із спадкодавцем ОСОБА_6, а тому не є таким, що прийняв спадщину після смерті останнього, а враховуючи, що інші позовні вимоги ОСОБА_4 є похідними, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для їх задоволення.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та ухвалюючи у цій частині нове рішення про задоволення позову виходив з того, що ОСОБА_5 у своїй заяві про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка ОСОБА_6 вказувала, що на день смерті спадкодавця позивач постійно мешкав у спадковому будинку, яка також узгоджується з іншими матеріалами спадкової справи, а тому врахувавши, що між сторонами у даній справі взагалі був відсутній спір з приводу того, хто постійно проживав у спадковому будинку, оскільки ОСОБА_4 була подана заява про відмову від спадщини на користь своєї матері, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для встановлення факту постійного проживання ОСОБА_4 разом із спадкодавцем ОСОБА_6 на час відкриття спадщини.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в іншій частині, апеляційний суд виходив з того, що оскільки спадкодавець помер ІНФОРМАЦІЯ_1, а тому строк відкриття спадщини відповідно до положень ст. 253 ЦК України підлягає обрахуванню з 27 лютого 2004 року і закінчується 27 серпня 2004 року, а тому суд дійшов висновку, що заява про відмову від спадщини була подана в останній день шестимісячного строку на прийняття спадщини - 27 серпня 2004 року.

При цьому, відхиляючи доводи позивача про неусвідомлення ним наслідків своєї відмови від спадщини на користь матері, оскільки нотаріус не роз'яснив йому у встановленому порядку юридичні наслідки цієї відмови, суд дійшов висновку, що вказані обставини не є достатньою підставою для визнання недійсною заяви про відмову від спадщини.

У наданій для порівняння ухвалі Верховного Суду України від 3 грудня 2008 року суд, як касаційна інстанція, виходив з того, що суди не з'ясували та не звернули уваги на те, що відповідно до статті 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом має право відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, а заява позивача від 9 вересня 1998 року стосувалася питання непред'явлення вимог стосовно спадщини та що відповідно до статті 4 ЦПК України 1963 року відмова від права на звернення до суду є недійсною.

Порівняння вищенаведеного судового рішення із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Посилання ОСОБА_4 на постанови Верховного Суду України від 4 листопада 2015 року та від 14 вересня 2016 року як на приклади невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права не беруться до уваги, оскільки ухвалою Верховного Суду України від 22 березня 2017 року відмовлено у допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнання недійсними заяви про відмову від спадщини та свідоцтв про право на спадщину за законом за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 січня 2017 року.

Зі змісту зазначеної ухвали Верховного Суду України вбачається, що

ОСОБА_4 на підтвердження пункту 4 частини першої статті 355 ЦПК України, як підстави подання заяви про перегляд судового рішення посилався на постанови Верховного Суду України від 4 листопада 2015 року та 14 вересня 2016 року.

Таким чином уповноваженим судом вже вирішувалось питання про допуск справи до провадження за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення касаційної інстанції з аналогічних підстав.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнання недійсними заяви про відмову від спадщини та свідоцтв про право на спадщину за законом за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 січня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук