Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2017 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області у складі:

головуючого судді Рогозіна С.В.,

при секретарі Марченко А.А.,

за участю представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійсним кредитного договору, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернулась до Рівненського міського суду із позовом до ПАТ «Укрсоцбанк», у якому просить визнати порушеним її право споживача фінансових послуг банку, визнати недійсним Договір кредиту № 330А від 24 вересня 2007 року, укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк») та ОСОБА_2, Додаткову угоду № 1 від 15 квітня 2009 року до Договору кредиту № 330А від 24 вересня 2007 року, Додаткову угоду № 330А/2 від 02 липня 2010 року до Договору кредиту № 330А від 24 вересня 2007 року, Договір про внесення змін до Договору кредиту № 330А від 24 вересня 2007 року від 13 жовтня 2011 року.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася. До його початку від її представника ОСОБА_3 до суду надійшла заява про проведення судового засідання без його участі. Крім того, представник позивача ОСОБА_3 подав до суду письмовий виступ у судових дебатах та заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій просив суд визнати порушеним право ОСОБА_2 - споживача фінансових послуг банку, визнати недійсним Договір кредиту № 330А від 24 вересня 2007 року, укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк») та ОСОБА_2, відшкодування судових витрат здійснити за рахунок відповідача. У обґрунтування позовних вимог вказує, що в розумінні п. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» отриманий кредит є споживчим кредитом. Кредитний договір є таким, що укладений з суттєвим порушенням істотних умов договору встановлених законодавством, що регулює спірні правовідносини, які необхідні для його укладання, з використанням елементів нечесної підприємницької практики, таким що грубо порушує права та інтереси споживача фінансових послуг. Так, в порушення зазначеного Закону, а також Законів України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» «Про заставу», банк в умовах кредитного договору не дотримав істотних умов договору, зокрема щодо надання позичальнику повної обєктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту; навмисно приховав фактичне значення реальної процентної ставки і фактичне значення подорожчання кредиту, які не відповідають тій величині реальної процентної ставки за кредитом та того розміру подорожчання кредиту, які були узгодженні сторонами кредитного правочину в його умовах; в кредитному договорі встановив несправедливі умови договору, які обмежують право споживача з використання в своїй діяльності елементів нечесної підприємницької практики. Банк фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, які сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку визначеному графіком погашення заборгованості. Приховування належної, обєктивної і необхідної інформації від позичальника, є навмисними діями банку, з метою отримання прихованого прибутку. Зазначені порушення, є підставою згідно ст. 215 ЦК України для визнання даного кредитного договору недійсним. Крім того, вказав, що висновок експерта спростовує правильність розрахунку заборгованості позичальника перед банком. У висновку йдеться також, що внаслідок документального недотримання «Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», кредитний договір та додатки до нього не містять не в повній мірі розрахунку щодо реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту. Наведена обставина доводить, що ОСОБА_2 не мала необхідних знань для здійснення правильного вибору при укладенні договору і вона була введена в оману при отриманні кредитних послуг, а банк не надав останній відомості, які необхідні їй при укладенні кредитного договору.

Представник відповідача ОСОБА_1 в судовому засіданні позов заперечила, покликаючись на обставини, викладені у письмових запереченнях та додаткових запереченнях до позовної заяви та вказала, що кредитний договір містить усі умови, визначені законом і підстав для визнання його недійсним немає. Додатково вказала, що висновок експерта не доводить наявності помилок у кредитному договорі та факту введення банком споживача в оману, так як експерт дійшов до висновку про розбіжності в розмірі реальної відсоткової ставки зам користування кредитом і даними суми абсолютного значення подорожчання кредиту, які відображені в графіку погашення заборгованості, однак не зясував, чи є ці величини сталими протягом всього часу користування кредитом, якщо ні, то за яких обставин вона могла змінитися та чи може таке свідчити про оману позивача як споживача з боку банку. Крім цього, відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, і банк, встановивши в договорі платежі, їх складові керувався власним волевиявленням, а позичальник прийняла ці умови договору. Просив відмовити у задоволенні позову.

Суд, зі згоди представника відповідача, вважає можливим провести розгляд справи у відсутності представника позивача.

Заслухавши пояснення та доводи представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що і не оспорюється сторонами, що 14 вересня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк») та ОСОБА_2 було укладено Договір кредиту на купівлю автотранспортних засобів № 330А, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 50 673,00 швейцарських франків терміном до 23 вересня 2014 року, зі сплатою 9,75 % річних.

Правовідносини між сторонами врегульовано кредитним договором і згідно ст. 629 ЦК України є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У свою чергу, зміст договору складають умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними (ст. 628 ЦК України).

Згідно до положень ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Правочином, згідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Згідно із зазначеними вимогами зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, тощо.

ОСОБА_2 у своєму позові, як на підставу визнання кредитного договору недійсним посилається на те, що банком їй не була надана уся необхідна інформація щодо умов кредитування, як це передбачено Законом України «Про захист прав споживачів», банк ввів її в оману при отриманні кредитних послуг, що в свою чергу свідчить про нечесну підприємницьку практику.

Такі твердження не відповідають фактичним обставинам справи.

Як встановлено судом, оскаржуваний кредитний договір було укладено 24 вересня 2007 року.

З розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що ОСОБА_2 здійснювалося погашення кредиту та відсотків за користування кредитом згідно графіку погашення до 12 вересня 2012 року. Наведене дає підстави стверджувати, що волевиявлення ОСОБА_2, як учасника правочину, було вільним і відповідало її внутрішній волі.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Також, ч. 4 ст. 11 цього ж Закону, визначено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Із підписаного позивачем запиту на отримання кредиту від 24 серпня 2007 року слідує, що: «Власним підписом на цій заявці на отримання кредиту Позичальник свідчить про той факт, що Банк надав йому повну, достовірну та вичерпну інформацію, власне, про особу та місцезнаходження Банку та про всі умови отримання, користування та повернення кредиту, щодо якого цей Запит на отримання кредиту підписаний Позичальником та поданий на розгляд у Банк». Таким чином, банк, повідомив ОСОБА_2 про всі істотні умови перед укладанням кредитного договору.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та іншихосіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, на підтвердження того, що кредитний договір було укладено під впливом обману, тому такі посилання є безпідставними.

Висновком експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи № 268/16 від 17.03.2017 року підтверджуються обставини, зазначені позові ОСОБА_2, однак не доведено, що під час укладення кредитного договору зі сторони банку існувало свідоме приховування реального розміру відсоткової ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту кредитного договору, а відтак відсутні підстави вважати, що такими діями банку ОСОБА_2 було введено в оману.

Статтею 23 Закону України «Про захист прав споживачів» (п. 7) передбачена відповідальність за порушення законодавства про захист прав споживачів, а саме, відсутність необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію - у розмірі тридцяти відсотків вартості одержаної для реалізації партії товару, виконаної роботи, наданої послуги, але не менше п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а у разі, коли відповідно до закону суб'єкт господарської діяльності не веде обов'язковий облік доходів і витрат, - у розмірі п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, законодавець у разі недотримання банком надання повної інформації передбачив правові наслідки визначені ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів», що не тягне за собою визнання кредитного договору недійсним.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 не надано доказів на підтвердження здійснення банком нечесної підприємницької практики, а саме неповідомлення банком інформації визначеної ст. 11 «Про захист прав споживачів», а укладений між сторонами кредитний договір, містить всі істотні умови договору та укладений у відповідності до чинного законодавства України, у звязку з чим позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають за їх необґрунтованістю та безпідставністю.

Разом з цим, суд вважає, що у разі незгоди з умовами кредитного договору ОСОБА_2 могла б скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого, споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Однак, ОСОБА_2 таким правом не скористалась.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійсним кредитного договору відмовити за недоведеністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Рівненської області через суд першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С.В. Рогозін