Провадження № 2/522/7434/17
Справа № 522/8910/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2017 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

при секретарі Шевчик В.І.,

розглянувши матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Одеської області, Державної казначейської служби України, Головного управління Державного казначейства України в Одеській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органі досудового слідства та прокуратури, суду -

В С Т А Н О В И В:

Позивач 16.05.2017 року звернувся до суду з позовом до прокуратури Одеської області, Державної казначейської служби України, Головного управління Державного казначейства України в Одеській області та, уточнивши позовні вимоги письмовою заявою від 31.10.2017 року, просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, на його користь компенсацію моральної шкоди, завданої йому незаконними діями органів дізнання попереднього слідства, прокуратури і суду, в розмірі 419358 грн.58 коп.( чотириста девятнадцять тисяч триста пятдесят вісім грн. 58 коп.).

В обґрунтування позову зазначив, що він, ОСОБА_1, працював в Інспекції державного архітектурно - будівельного контролю в Одеській області на посаді: з 07.07.2011р. по 21.07.2011р.- начальника Приморського відділу територіального управління з контролю за будівництвом обєктів м. Одеси; з 22.07.2011 р. по 31.01.2012 р. заступника начальника інспекції начальника територіального управління з контролю за будівництвом обєктів Одеської області.

11.01.2012 року слідчий в ОВС відділу з розслідування злочинів щодо корупційних діянь прокуратури Одеської області радник юстиції ОСОБА_2 порушив кримінальну справу стосовно нього за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, одержання службовою особою, яка займає відповідальне становище, у будь-якому вигляді хабара за виконання в інтересах третьої особи, будь-якої дії з використанням наданої влади, за попередньою змовою групою осіб. У цей же день, 11.01.2012 року в 19 годин він був затриманий у порядку ст. 106, 115 УПК України, 12.01.2012 р. притягнутий як обвинувачений та утримувався під вартою до 19.01.2012 року, з подальшим вибранням міри запобіжного заходу підписка про невиїзд. 19.01.2012р. в кв.№12 по вул. Посмітного, буд. 22 в м. Одесі (місце проживання ОСОБА_1В.) проведено обшук. 23.01.2012 року слідчим винесена постанова про відсторонення ОСОБА_1 від посади. 24.01.2012 року постанова санкціонована заступником прокурора Одеської області. Відповідно до указаної постанови, наказом голови Державної архітектурно-будівельної інспекції України №17 «ТО» від 01.02.2012 року ОСОБА_1 з 01.02.2012 року відсторонений від виконання повноважень. 31.07.2013 року позивач був звільнений з посади заступника начальника інспекції начальника територіального управління з контролю за будівництвом обєктів Одеської області у звязку зі зміною штатної чисельності, структури та штатного розпису. 11.05.2012 року відповідно до постанови слідчого, накладено арешт на рухоме і нерухоме майно позивача. 05.06.2012 року слідчий в ОВС відділу з розслідування злочинів щодо корупційних діянь прокуратури Одеської області радник юстиції ОСОБА_2 виніс постанову та притягнув ОСОБА_1, як обвинуваченого у кримінальній справі №003, предявивши йому обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України. На попередньому слідстві та в суді позивач вину в здійсненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України, не визнавав, більше того, вважав, що робітниками правоохоронних органів , відносно нього здійснена провокація взятки.

08.12.2016 року Приморський районний суд м. Одеси виніс окрему постанову, якою звернув увагу прокурора Одеської області на виявленні судом порушення прав громадян та інших порушень норм КПК України (в редакції 1960 року), допущених при проведені досудового слідства по кримінальній справі № 003 по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України. 24.11.2016 року державний обвинувач прокурор Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_3 виніс постанову про відмову від підтримання державного обвинувачення у кримінальній справі відносно ОСОБА_1 та передав її до суду. Вказана постанова була розглянута в судовому засіданні і 08.12.2016 року Приморський районний суд м. Одеси виніс постанову, якою кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 по ст. 368 ч.3 КК України, закрито на підставі ч.2 ст.282 КПК України (в редакції 1960 року) в звязку з відмовою прокурора від обвинувачення за недоказаністю участі обвинуваченого в здійсненні злочину. Запобіжний захід відносно позивача особиста порука , була відмінена. Указана постанова вступила в силу 15. 12.2016 року. Отже, позивач посилався на те, що він незаконно перебував під слідством та судом 58 місяців 27днів, з яких безпосередньо під вартою 8 днів.

У результаті відсторонення від посади, він втратив роботу, заробіток та можливість утримувати себе та свою сімю. Вказував, що перебування під вартою, повідомлення в сітях інтернет про його затримання та звинувачення в отриманні хабара, накладення арешту на майно, проведення ОРЗ, відсторонення від роботи, обшуки за місцем проживання, вплинули на його авторитет, ділову репутацію. Його честь, гідність були принижені, порушенні нормальні життєві зв'язки через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунки з оточуючими людьми. Противоправними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду ОСОБА_1 завдані моральні страждання, повязані з постійним хвилюванням відносно його становища, в результаті якого змінився весь уклад його життя, що негативно відобразилося на ньому і особисто та членах його родини, що значно підірвало його стан здоровя. В звязку з погіршенням здоровя , він неодноразово лікувався в Окружному військовому госпіталі. Відповідно виписок з медичної книжки, наданих до справи, ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванню в військово-медичному клінічному центрі Південного регіону в періоди:

- з 20.01.2012 р. по 03.02.2012 року та з 17.06.2013 по 04.07.2013 року.

За період 2010-2013рр. позивач неодноразово звертався за медичною допомогою до дільничного терапевта клініки амбулаторно-поліклінічної допомоги ВМКЦ ПР з приводу кризового перебігу гіпертонічної хвороби. У звязку з погіршенням стану здоровя, 04.07.2013 року ОСОБА_1 направлений на МСЕК. 19.08.2013р. він був визнаний інвалідом 2-ї групи безстроково. Згідно виводів спеціаліста №2/12 ( лікар-психіатр відділу стаціонарної судово-психіатричної експертизи), стан здоровя ОСОБА_1 погіршився і розцінено як «ситуационно обусловленное, умеренно-вираженное астено-невротическое расстройство, соматогенно-отягощенное» и «находится в причинно следственной связи с событиями от 11.01.2012 года». Позивач вважає, що саме незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду привели до погіршення його стану здоровя, в результаті чого він визнаний інвалідом 2-ї групи безстроково. Вказував, що він офіцер, , учасник бойових дій, став інвалідом 2-ї групи , своє життя жив і живе чесно та справедливо, свій авторитет та повагу людей завойовував своїм чесним трудом та повагою до людей, а нині, в результаті незаконних дій органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду, його авторитет знищено, здоровя підірвано. Маючи інвалідність та поганий стан здоровя він не може працювати на відповідальних посадах та отримувати гідну заробітну платню, яку отримував раніше.

З урахуванням викладеного, з посилання на положення ст.. 56 Конституції України, ст.. 16, 23, п.2 ч.2 ст. 1167, 1176 ЦК України, п.1 ст.1, ч.5 ст. 3, ч.3 ст. 13 Закон України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», просив відшкодувати завдану моральну шкоду, яку оцінив у розмірі 419358 грн.58 коп.( чотириста девятнадцять тисяч триста пятдесят вісім грн. 58 коп.). При цьому, вважає, що розрахунок моральної шкоди має бути здійсненний, виходячи із розрахунку середньозваженої заробітної плати позивача (за останні три місяці перед відстороненням позивача).

У судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_4 (по ордеру серії ОД №173044 від 15.05.2017 року) позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримали та просили задовольнити у повному обсязі. У минулих судових засіданнях позивач додатково пояснив, що у січні 2012 до його робочого кабінету зайшов його підлеглий працівник та кинув йому на стіл пакет, після чого одразу ж забігли працівники ЗБУ та забрали його до ОВС відділу з розслідування злочинів щодо корупційних діянь прокуратури Одеської області, де він пробув 12 днів, і після чого він потрапив до лікарні, проходив тривалий курс лікування. Вказував, що то була провокація, про що він неодноразово писав до всіх інстанцій . Його працівник також відразу заявив, що його змусили це зробити працівники правоохоронних органів. Його, позивача, було відсторонено від посади (працював на посаді заступника начальника інспекції начальника територіального управління з контролю за будівництвом обєктів Одеської області), та він ніде не міг працевлаштуватись. До 2013 року він не працював, а 31.07.2013 року він був звільнений у звязку зі скороченням його посади, про що його попередили згідно законодавства. 11.05.2012 року на його майно було накладено арешт, а 05.06.2012 року він був визнаний обвинуваченим у кримінальній справі №003, у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України, не зважаючи на те, що він свою вину не визнав. Лише 08.12.2016 року Приморський районний суд м. Одеси виніс постанов, якою закрив кримінальну справу за його обвинуваченням по ст. 368 ч.3 КК України, на підставі ч.2 ст.282 КПК України (в редакції 1960 року) в звязку з відмовою прокурора від обвинувачення за недоказаністю участі обвинуваченого в здійсненні злочину. Крім того, судом було винесено окрему постанову, в якій вказано на порушення в слідчих діях (вказано про порушення процесуальних норм та незаконність обшуків). Проте, він незаконно перебував під слідством та судом 58 місяців 27 днів, з яких безпосередньо під вартою 8 днів. За цей період він втратив усіх своїх друзів, соціальні звязки, було порушено його нормальний життєвий стан, його здоровя погіршилось він був інвалідом 3 групи, а став інвалідом 2-ї групи. З 23.01.2012 року він знаходився на лікуванні в госпіталі, потім в кардіологічному відділенні, пізніше-лікувався в психіатричному відділенні. Унаслідок хвилювань загострились усі його хвороби. 04.07.2013 року він був визнаний інвалідом 2-ї групи. Наявний відповідний експертний висновок, яким встановлено причинний зв'язок між подіями від 11.01.2012 року та його нервовими розладами та психічними хворобами. Представник позивача посилалась на те, що позивач є офіцером, учасником бойових дій, своє життя жив і живе чесно та справедливо, проте в результаті незаконних дій органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду, його авторитет знищено, здоровя підірвано. Маючи інвалідність та поганий стан здоровя він не може працювати на відповідальних посадах та отримувати гідну заробітну платню, яку отримував раніше. Зважаючи на погіршення стану здоровя, встановлення позивачу 2-ї групи інвалідності, наявності висновку експерта про причинний звязок між подіями та наслідками здоровя позивача, вважають, що моральна шкода має бути розрахована, виходячи із середньозваженої заробітної плати за останні 3-и місяці, які передували відстороненню позивача від посади і розрахунок має бути слідуючий: 7290,10 грн. + 6132, 82 грн. +7936,60 грн.=21359 грн.52 коп.: 3=7119 грн.84 коп.(с/з). 7119,84 грн. х 58міс. = 412950 грн.72 коп. 7119,84 : 30 =237 грн.33 коп. х 27 дн. = 6407 грн.86 коп. + 412950 грн.72коп.=419358 грн.58 коп. Тобто моральна шкода складає - 419358 грн.58 коп. Крім того, у порушення ст. 11 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду" та п.6 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 року № 6/5/3/41, позивачу ніякого повідомлення не направлялось та не розяснювалось, куди і протягом якого терміну необхідно звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням його порушених прав, тому він змушений був звернутись до суду.

Представники прокуратури Одеської області ОСОБА_5 , в подальшому - ОСОБА_6 (по довіреності від 14.11.2017 року) у судових засіданнях позовні вимоги ОСОБА_1 не визнали та просили відмовити у їх задоволенні, підтримавши пояснення, наданні у письмових запереченнях від 17.07.2017 року (а.с.100-107, а.с.118-123). У минулих судових засіданнях представник прокуратури Одеської області ОСОБА_6 (по довіреності від 27.06.2017 року) також заперечувала проти задоволення позову ОСОБА_1, зазначила, що розмір моральної шкоди вважають завищеним, не обґрунтовано її розрахунок. Вказувала, що сам факт притягнення позивача до кримінальної відповідальності не є підставою для стягнення моральної шкоди. На той час обмеження відносно позивача були підставні. Ішемічна хвороба позивача є віковою і він був інвалідом 3ї групи, вважала, що спричинення моральних страждань не доведено, ніхто не може стверджувати у звязку з якими подіями відбулось погіршення психіки позивача і вважає, що лікар також не може встановлювати.

Представники Головного управління Державного казначейства України в Одеській області та Державної казначейської служби України у судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином.

У матеріалах справи наявні письмові заперечення головного управління ДКС України в Одеської області від 19.06.2017 року (а.с.89-95), згідно яких вказали, що позивач до них не предявляє жодних вимог та не зрозуміло, чому вони виступають відповідачем у даній справі. Головне управління ДКС України в Одеській області не уособлює Державну казначейську служба України, це є окремі юридичні особи, які здійснюють казначейське обслуговування Державного бюджету України та не можуть нести відповідальність за дії (бездіяльність) чи рішення інших установ, підприємств або державних органів. Тільки законом про Державний бюджет України передбачено будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків. Оскільки дії державних органів не визнанні незаконними та/або не є доведеними, що вони були незаконними, то і шкода не підлягає відшкодуванню за рахунок ДБУ. В даному випадку, з урахуванням інкримінованих позивачу злочинів, застосування до нього запобіжних заходів було цілком логічними діями та відповідали вимогам КПК України. Заперечували проти розрахунку заявленої позивачем моральної шкоди, вважають його не вмотивованим та, що не доведено причинно-наслідковий звязок між діями органів влади та фізичним, моральними стражданнями, на які посилається позивач, так як позивачем не надано жодних доказів на вказане. Також, у порушення вимог Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», позивач у встановлений Законом порядок не звернувся для вирішення питання про відшкодування шкоди. З урахуванням викладеного просили відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1.

Суд, на підставі вимог ст.. 169 ЦПК України, з урахуванням думок осіб, які брали участь у справі, ухвалив слухати справу за відсутності представників Головного управління Державного казначейства України в Одеській області та Державної казначейської служби України, сповіщених належним чином.

Дослідивши матеріали справи, з урахуванням пояснень осіб, які брали участь у справі, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював в Інспекції державного архітектурно - будівельного контролю в Одеській області на посаді:

з 07.07.2011р. по 21.07.2011р.- начальника Приморського відділу територіального управління з контролю за будівництвом обєктів м. Одеси;

з 22.07.2011 р. по 31.01.2012 р. заступника начальника інспекції начальника територіального управління з контролю за будівництвом обєктів Одеської області.

11.01.2012 року слідчий в ОВС відділу з розслідування злочинів щодо корупційних діянь прокуратури Одеської області радник юстиції ОСОБА_2 порушив кримінальну справу№003 стосовно позивача за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, одержання службовою особою, яка займає відповідальне становище, у будь-якому вигляді хабара за виконання в інтересах третьої особи, будь-якої дії з використанням наданої влади, за попередньою змовою групою осіб (а.с.26-29).

У цей же день, 11.01.2012 року в 19 годин позивач був затриманий слідчим у порядку ст. 106, 115 УПК України, 12.01.2012 р. притягнутий як обвинувачений.

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 13.01.2012 року (справа №4/1522/361/11) строк утримання позивача під вартою був продовжений до 19.01.2012 року (ас..32).

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 19.01.2012 року відносно позивача була обрана міра запобіжного заходу підписка про невиїзд (а.с.33).

Після чого ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванню в військово-медичному клінічному центрі Південного регіону в періоди:- з 20.01.2012 р. по 03.02.2012 року.

19.01.2012р. у квартирі позивача №12 по вул. Посмітного, буд. 22 в м. Одесі слідчим в ОВС відділу з розслідування злочинів щодо корупційних діянь прокуратури Одеської області радник юстиції ОСОБА_2 було проведено обшук, про що складено протокол обшуку (а.с.40-41).

Також судом встановлено, що 23.01.2012 року слідчим в ОВС відділу з розслідування щодо корупційних діянь прокуратури Одеської області радник юстиції ОСОБА_2 винесено постанову, якою позивача відсторонено від займаної посади начальника територіального управління з контролю за будівництвом обєктів Одеської області заступника начальника Інспекції ДАБК в Одеській області на час провадження досудового та судового слідства (а.с.45-46).

24.01.2012 року постанова санкціонована заступником прокурора Одеської області. Відповідно до указаної постанови, наказом голови Державної архітектурно-будівельної інспекції України №17 «ТО» від 01.02.2012 року ОСОБА_1 з 01.02.2012 року був відсторонений від виконання повноважень на час досудового слідства і розгляду справи у суді.

11.05.2012 року відповідно до постанови слідчого в ОВС відділу з розслідування злочинів щодо корупційних діянь прокуратури Одеської області радник юстиції ОСОБА_2 було накладено арешт на рухоме і нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 (а.с.42).

Постановою слідчого в ОВС відділу з розслідування злочинів щодо корупційних діянь прокуратури Одеської області радник юстиції ОСОБА_2 від 05.06.2012 року було накладено арешт на грошові кошти, виявлені та вилучені у ОСОБА_1, у розмірі 1255 грн. та 150 дол. США.

05.06.2012 року слідчий в ОВС відділу з розслідування злочинів щодо корупційних діянь прокуратури Одеської області радник юстиції ОСОБА_2 виніс постанову, якою позивача було притягнуто як обвинуваченого у кримінальній справі №003, предявивши йому обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України (а.с.36-38).

Суд вбачає, що наказом ДАБІ України №85 «ТО» від 26.07.2013 року позивач 31.07.2013 року був звільнений з посади заступника начальника інспекції начальника територіального управління з контролю за будівництвом обєктів Одеської області у звязку зі зміною штатної чисельності, структури та штатного розпису (а.с.48).

Підставами наказу зазначено заяву ОСОБА_1 від 09.07.2013 року, лист Одеської обласної державної адміністрації від 18.06.2013 року №3816/02-38/01/3591, попередження від 31.05.2013 року.

Прокуратурою Одеської області 21.06.2012 року затверджено обвинувальний висновок та кримінальну справу №003 за обвинуваченням ОСОБА_1 та ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України у порядку ст.. 232 КПК України ( в ред.. 1960 року) направлено до Приморського районного суду м. Одеси для розгляду по суті.

У подальшому підтримання державного обвинувачення доручено прокуратурі Приморського району м. Одеси, а після реорганізації Одеській місцевій прокуратурі №3.

24.11.2016 року державний обвинувач прокурор Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_3 виніс постанову про відмову від підтримання державного обвинувачення у кримінальній справі відносно ОСОБА_1 та передав її на розгляд до суду.

Вказана постанова була розглянута в судовому засіданні і 08.12.2016 року Приморський районний суд м. Одеси виніс постанову, якою кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 по ст. 368 ч.3 КК України закрив на підставі ч.2 ст.282 КПК України (в редакції 1960 року) у звязку з відмовою прокурора від обвинувачення за недоказаністю участі обвинуваченого в здійсненні злочину. Запобіжний захід відносно позивача особиста порука , була відмінена (справа №1522/14591/12).

Вказана постанова суду вступила в силу 15. 12.2016 року (а.с.15-20).

Також, Приморським районним судом м. Одеси 08.12.2016 року було винесено окрему постанову, якою суд звернув увагу прокурора Одеської області на виявленні судом порушення прав громадян та інших порушень норм КПК України (в редакції 1960 року), допущених при проведені досудового слідства по кримінальній справі № 003 по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України (а.с.21-22) (зокрема, зазначено про те, що заяви потерпілих ОСОБА_8 та підозрюваної ОСОБА_7 В,В. не були процесуально оформлені; не були зареєстровані в журналі реєстрації повідомлень про вчинення злочинів; не було отримано рішенням апеляційного суду на проведення оперативно-технічних мір по ОСОБА_1; оперативно-розшукова справа відносно ОСОБА_1 не заводилась; не було складено протокол огляду та вручення технічних засобів ОСОБА_7; відсутня інформація стосовно яких саме технічних засобів проводилась запис; та інші порушення).

При цьому Приморський районний суд м. Одеси в вказаній окремій постанові від 08.12.2016 року наголосив, що незважаючи на вищевказані порушення, 11.01.2012 року ОСОБА_1 був затриманий та утримувався в ізоляторі, де він знаходився під вартою на протязі 10 діб, крім того його відсторони від займаної посади та наклали арешт на його майно.

Отже, суд вбачає, що позивач незаконно перебував під слідством та судом 58 місяців 27днів, з яких безпосередньо під вартою 8 днів.

Суд встановлено, що за період, коли позивач перебував під слідством та судом, ОСОБА_1 неодноразово лікувався в Окружному військовому госпіталі.

За період 2010-2013рр. позивач неодноразово звертався за медичною допомогою до дільничного терапевта клініки амбулаторно-поліклінічної допомоги ВМКЦ ПР з приводу кризового перебігу гіпертонічної хвороби.

Згідно виписок з медичної книжки, наданих до справи, ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванню в військово-медичному клінічному центрі Південного регіону в періоди:

- з 20.01.2012 р. по 03.02.2012 року з діагнозом: ІХС. Нестабільна (прогресуюча) стенокардія. Гіпертонічна хвороба 11 ст., гіпертонічний криз (від 20.01.2012року) СН ПА ст. Ризик дуже високий. Дисциркуляторнаенцефалопатія 11 ст. змішаного генезу переважно у вертебро-базілярному басейні у вигляді розсіяних органічних знаків,вестибулярного, цефалгічного та астено-вегетативного синдромів з нахилом до симпато-адреналових кризів. Остеохондроз шийного, грудного та поперекового відділів хребта з больовим синдромом. Ситуаційно обумовлений помірно виражений астено-невротичний стан.

з 17.06.2013 по 04.07.2013 року з діагнозом: Гіпертонічна хвороба 11 стадія, артеріальна гіпертензія 3-го ступеню, кризовий перебіг (неускладнені гіпертензивні кризи 17.06.2013, 18.06.2013р., 22.06.2013р.) Гіпертензивне серце ( концентрична гіпертрофія лівого шлуночка). Гіпертонічна ангіопатія сітківки обох очей ІХС. Стабільна стенокардія напруги ФК 111. Атеросклеротичний кардіосклероз. СН. ПБ. Ризик 4 (дуже високий). Дисциркуляторнаецефалопатія 11 ст. змішаного ґенезу (атеросклеротичного, гіпертонічного) у вигляді мікровогнищевої симптоматики, стійкого астено - вегетативного та вестибуло -атактичного синдромів.

У звязку з погіршенням стану здоровя, 04.07.2013 року ОСОБА_1 направлений на МСЕК. 19.08.2013р. позивач був визнаний інвалідом 2-ї групи безстроково, про що свідчить посвідчення серії Є №013789 від 19.08.2013 року (а.с.66).

Згідно висновку спеціаліста клініки психіатрії Військово-медичного клінічного центру Південного регіону № 2/12 (лікаря-психіатра відділу стаціонарної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_9В.), стан здоровя ОСОБА_1 з 20.01.2012 року погіршився та станом на 27.01.2012 року був розцінений як «ситуационно обусловленное, умеренно - выраженное астено -невротическое расстройство, соматогенно - отягощенное» и «находится в причинно следственной связи с событиями от 11.01.2012 года».

В обґрунтування завданої моральної шкоди посилався на порушення його нормальних життєвих звязків, втрату друзів та соціальних звязків, постійні нервові переживання з приводу предявлених йому обвинувачень.

Позивач вважає, що саме незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду привели до погіршення його стану здоровя, в результаті чого він визнаний інвалідом 2-ї групи безстроково. Враховуючи виписки з медичних карток, та висновок з клініки психіатрії, суд вважає, що доводи позивача про його подавлений стан, про погіршення стану здоровя, втрату звязків з оточуючими людьми, неможливістю вільного пересування, вимушеність доказувати свою невинуватість, відчування тиску з боку правоохоронних органів щодо вчинення ними слідчих дій, проведення обшуків, тримання під вартою та інше, що завідало моральної шкоди, є обґрунтованими.

Суд вбачає, що визначаючи розмір завданої йому моральної шкоди позивач виходив із середньозваженої заробітної плати за останні три місяці, які передували його відстороненню від посади, і надав наступний розрахунок:

7290,10 грн. + 6132, 82 грн. +7936,60 грн.=21359 грн.52 коп.: 3=7119 грн.84 коп.(с/з).

7119,84 грн. х 58міс. = 412950 грн.72 коп.

7119,84 : 30 =237 грн.33 коп. х 27 дн. = 6407 грн.86 коп.

6407 грн.86 коп. + 412950 грн.72коп.= 419 358 грн.58 коп.

Вирішуючи спір суд виходить з того, що такого визначення розміру шкоди законодавством не передбачено.

Відповідно до статті 9 Конституції України, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства України (далі Конвенція). Конвенція та практика Європейського суду з прав людини є джерелом права в Україні.

За правилами статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

ОСОБА_10 Європейського Суду з прав людини у справі «Ротару (Rotaru) проти Румунії» вказала, що ст. 13 Конвенції гарантує доступність засобів правового захисту на внутрішньодержавному рівні, що дозволяє забезпечувати конвенційні права та свободи незалежно від того, у якій формі вони можуть забезпечуватися у правовій системі держави. Ст. 13 Конвенції потребує наявності внутрішніх засобів правового захисту для розгляду «компетентним органом» по суті скарги щодо порушення Конвенції та надання відповідного відшкодування, незважаючи на те, що держави-учасники наділені певною дискрецією при встановленні засобу реалізації конвенційних обовязків, передбачених цією статтею. Засіб правового захисту має бути ефективним як практично, так і на законодавчому рівні (п.67).

У справі «Класс (Class) та інші проти Німеччини» Європейський Суд з прав людини відмітив, що у статті 13 зазначено, що кожен, чиї права і свободи за Конвенцією "порушуються", має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть "якщо таке порушення було вчинене особами", що діяли як посадові особи.

На думку Суду, згідно зі статтею 13 Конвенції, у випадку, коли особа вважає свої права порушеними внаслідок заходу, вжитого, як вона стверджує, на порушення Конвенції, вона повинна мати засіб правового захисту в національному органі як для вирішення її скарги, так і, якщо необхідно, для отримання відшкодування. У цій справі Суд констатував, що статтю 13 Конвенції необхідно тлумачити як положення, що гарантує "ефективний засіб правового захисту в національному органі" кожному, хто заявляє про факт порушення його прав і свобод за Конвенцією (п.64).

Розглядаючи питання щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, яка заподіяна внаслідок неправомірних дій посадових осіб органів досудового слідства та прокуратури, з держави на користь позивача, кримінальне провадження за ст. 368 ч. 3 Кримінального кодексу України відносно якого закрито у звязку з недоказаністю складу злочину, суд вбачає, що відповідальність держави у такому випадку регулюється нормами ст. 1176 Цивільного кодексу України, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 року з наступними змінами (далі Закон 266/94-вр), Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказом Мінюсту України від 4 березня 1996 року № 3 та Мінфіну України від 4 березня 1996 року № 41 (далі Положення).

Згідно до вимог ч.ч.1 та 2 ст.1176 ЦК України, Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди виникає у випадках, передбачених законом.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 та п.2 ч.1 ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (в подальшому - Закон) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати

У наведених у ст.1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода (п. 5 ст. 3 зазначеного Закону).

У ч.1 ст.4 Закону зазначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Відповідно до ч. 5-6 вказаної статті, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

У відповідності до ст.. 13 вкзааного Закону, питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12.

Право на відшкодування шкоди гарантоване й ч.5 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, норми якої згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р. № 3477-ІУ є джерелом національного права.

Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював, що інституціональна ефективність потребує, щоб орган, який приймає рішення був «достатньо незалежним» від органу, який вважається відповідальним за порушення Конвенції (справи «Сільвер (Silver) проти Сполученого Королівства», п. 116, «ОСОБА_4 (Leander) проти Швеції», п. 81).

У справі «Хан (Khan) проти Сполученого Королівства» Європейський Суд зробив висновок, що засіб правового захисту у вигляді скарг на поліцію, які доступні заявнику, не «відповідали потребам стандартів незалежності, необхідні для формування достатнього захисту проти зловживання владою».

Аналіз обставин справи «Хан (Khan) проти Сполученого Королівства» свідчить про те, що стандартна процедура щодо розгляду скарг на поліцію полягала у призначенні працівника цієї ж служби для проведення розслідування, та керівник органу відігравав важливу роль в призначенні, оплаті, звільненні його членів.

Беручи до уваги, що позивач оскаржив саме дії органів досудового розслідування про незаконне притягнення його до кримінальної відповідальності, які потягнули для нього негативні правові наслідки, суд вбачає, що твердження представників відповідачів, що правовий захист порушених прав позивача внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування має бути здійснений цим органом з визначенням розміру шкоди, не відповідає потребам стандартів незалежності, що необхідні для формування достатнього захисту проти зловживання владою.

Суд вважає що такий спосіб захисту не буде ефективним способом правового захисту в контексті статті 13 Конвенції.

Більш того, для такого способу захисту в національній практиці не існує достатнього підґрунтя - усталеної практики національних судів, якою підтверджується цей спосіб захисту порушеного права.

Також, із змісту частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції на усі правовідносини, що виникають у державі, випливає, що кожен із суб'єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням. Суб'єктами таких правовідносин можуть бути громадяни, іноземці, особи без громадянства, юридичні особи та інші суб'єкти цих правовідносин. Зазначена норма, як і інші положення Конституції України, не містить застереження щодо допустимості судового захисту тільки після досудового врегулювання спору та неприпустимості здійснення правосуддя без його застосування.

Право на судовий захист передбачено й іншими статтями Конституції України. Так, відповідно до статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України, норми якої мають пряму дію та найвищу юридичну силу, гарантується.

При цьому, суд приймає до уваги розяснення КСУ, наведені у рішенні N 15-рп/2002 від 09.07.2002 року у справі №1-2/2002, згідно яких обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

З урахуванням викладеного суд не приймає до уваги посилання відповідачів, викладені у письмових запереченнях, стосовно того, що позивач у встановленому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» порядку не звертався до відповідних органів з питанням щодо відшкодування шкоди. Суд вбачає, що останнє не перешкоджає вирішенню цього питання судом.

На підставі викладеного, з урахуванням встановлених обставин, відповідно вищенаведених норм закону, суд вбачає, що ОСОБА_1 має право вимоги на відшкодування моральної шкоди.

При цьому відповідно до п.2 ч.2 ст.1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Відповідно до ч.ч.2 та 3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, установлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом провадиться, виходячи з розміру, не меншого ніж один мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

За розясненнями, що містяться в п.п.9,14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 (із змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи».

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере

Відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», мінімальна заробітна плата у місячному розмірі складає 3200, 00 гривень.

Враховуючи період перебування позивача під слідством та судом з 11.01.2012 року по 08.12.2016 року (всього 58 місяців 27 днів) розмір відшкодування моральної шкоди не може бути меншим 188 480 (сто вісімдесят вісім тисяч чотириста вісімдесят) гривень 09 копійок (3200 грн. + 58 міс. = 185600 грн.; 3200 грн.: 30 днів = 106,67 грн. х 27 днів = 2880, 09 грн.. Отже 2880,09 грн. + 185600 грн. = 188 480, 09)грн..)

При цьому суд враховує, що під час перебування під слідством позивач не мав можливості працювати, позивач перебував під вартою, відносно нього судом був застосовний запобіжний захід підписка про невиїзд, після чого він одразу потрави у лікарню та лікувався, відсторонили від роботи, здійснювався обшук його квартири, арешт майна, що спричиняло позивачу додаткові хвилювання.

Суд вбачає, що до того, як відносно позивача було відрито кримінальне провадження та його притягнуто як обвинуваченого у здійсненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України, ОСОБА_1 був інвалідом третьої групи.

Проте, пізніше у 2012 році, коли позивач перебував під слідством та судом, його стан здоровя погіршився. Через постійні хвилювання та переживання з приводу предявлених йому обвинувачень позивач з 20.01.2012 року (після предявлення позивачу обвинувачення) по 03.02.2012 року перебував на стаціонарному лікуванні в кардіоревматологічному відділенні кардіологічної клініки ВМКЦ ПР, за період з 02.04.2012 року по 23.04.2012 року проходив лікування в клініці психіатрії, з 17.06.2013 року по 04.07.2013 року знаходився на стаціонарному лікуванні в кардіоревматологічному відділенні клініки (кардіології) ВМКЦ ПР.

У подальшому, у звязку з погіршення здоровя позивачу було присвоєно інвалідність 2- групи.

Отже, з урахуванням викладеного, суд вбачає, що унаслідок незаконного предявлення обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади), позивачу було завдано моральні страждання, саме у звязку з постійними хвилюваннями та тривогами (стресами) у позивача погіршився стан здоровя, з огляду на що суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та вбачає, що останній має право на відшкодування моральної шкоди, повязаної саме із погіршенням його стану здоровя, пережитими хвилюваннями та стресами.

При цьому, суд не приймає до уваги посилання сторони позивача та не вбачає підстав для розрахунку розміру моральної шкоди, виходячи саме з середньозваженої заробітної плати позивача за останні три місяці перед відстороненням.

Отже, виходячи із конкретних обставин цієї справи, засад розумності, виваженості і справедливості, надавши оцінку зібраним доказам про характер, обсяг та тривалість страждань позивачу у звязку із притягненням до кримінальної відповідальності, обвинуваченням у скоєнні злочину, перебування під слідством, порушення його життєвих планів та перспектив, стану здоровя, й інші негативні впливи внаслідок притягнення позивача до кримінальної відповідальності, неможливості відновлення його немайнових втрат, суд вважає за необхідне відшкодувати ОСОБА_1 моральну (немайнову) шкоду в розмірі однієї мінімальної розмірів заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом у загальній сумі 188 480 (сто вісімдесят вісім тисяч чотириста вісімдесят) гривень 09 копійок.

Згідно з Положенням про Державне казначейство України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.12.2005 року №1232, Державне казначейство України є юридичною особою.

Статтею 176 ЦК України передбачено, що юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов'язаннями держави.

Відповідно до ст.48 Бюджетного кодексу України, в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету. Проте, Державне казначейство України не є розпорядником бюджетних коштів та не уособлює державу в бюджетних відносинах.

Пунктом 8 ст.7 та п.п. 1, 2 ст.29 БК України передбачено, що бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються Законом України «Про державний бюджет України».

Отже, стягнення шкоди, завданої громадянинові органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратурою або суду, проводяться через Державну казначейську службу України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом їх безспірного списання з відповідної бюджетної програми.

Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Отже, на підставі викладеного, з урахуванням встановлених обставин суд приходить до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та вважає за можливе стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодовування шкоди,завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 188480 (сто вісімдесят вісім тисяч чотириста вісімдесят) грн. 09 коп..

Керуючись ст.ст.3,9, 55, 56 Конституції України, ст. ст. 6, 11, 15-16, 23, 1167, 1176 ЦК України,ст..1, п.2. ст..2, ч.5 ст.3, 4, ч.3 ст.13 Законом України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст.ст. 10, 11, 60, 61, 169, 208-210 ЦПК України, ст.. 6, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодовування шкоди,завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, на користь ОСОБА_1 (іден. Код НОМЕР_1) моральну шкоду у розмірі 188480 (сто вісімдесят вісім тисяч чотириста вісімдесят) грн. 09 коп..

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Домусчі Л.В.