Справа №442/2264/17
Провадження №2/442/1185/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2017 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Крамара О.В.

з участю секретаря - Малик О.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дрогобич цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Державний нотаріус Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним,-

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася в суд із вказаним вище позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що 24 червня 2010 року її мати - ОСОБА_4, заповіла її братові - ОСОБА_2 2/3 будинку № 104 (1/4 будинку належить, братові на підставі договору дарування від 29.04.1999 р.), який знаходиться за адресою: м.Дрогобич, вул. Котляревського, 104, земельну ділянку площею 0,06 га кадастровий номер :01:039:0096 знаходиться за вище вказаною адресою теж на вкладний рахунок №5456 (в іноземній валюті, долар США) в сумі 20034.94 доларів США відкритий у відділенні ПАТ «Кредобанк», яке знаходиться у м.Дрогобич, площа Ринок, 20.

Заповіт на імя брата був посвідчений 24.06.2010 р. державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори ОСОБА_3

Даний заповіт вважає недійсним з наступних підстав: на час складання заповіту її матері виповнилося 70 років. Більш ніж 30 останніх років вона хворіла шизофренією і в неї почастішали випадки не сприйняття дійсних подій. Внаслідок цього, вона перебувала на обліку у психдиспансері та регулярно перебувала на лікуванні у психіатра. Однак спроби покращити її психічний стан (вилікувати) позитивного результату не дали. Вважає, що заповідач при складанні заповіту був абсолютно неспроможний усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними.

Її брат понад 15 років проживає у Португалії, в Україну приїздить рідко. Брат обманом змусив скласти заповіт на його користь, оскільки матір не планувала, і взагалі ніколи не говорила про своє бажання заповісти своє майно братові, а тому вважає, що при складанні заповіту волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таким чином вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, заповідач при складанні заповіту був абсолютно неспроможний усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними., зважаючи на викладене вище в неї виникла необхідність звернутися з даним позовом в суд.

Позивач та її представник, в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позовній заяві, просять позов задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні позову не визнав, просить в його задоволенні відмовити, за безпідставністю та недоведеністю.

Представник відповідача ОСОБА_6 (рідний брат дружини відповідача), будучи допитаним як свідок, пояснив, що він не знав чи ОСОБА_4 перебувала на обліку в психіатра

ОСОБА_3, як колишній Державний нотаріус першої Дрогобицької Державної нотаріальної контори, яка була допитана в якості свідка, в судовому засіданні пояснила, що оскаржуваний заповіт дійсно посвідчувався нею і укладався у відповідності до вимог ЦК України та інструкції щодо вчинення нотаріальних дій, а тому вважає позов надуманим та безпідставним.

Вислухавши пояснення сторін, свідків, беручи до уваги наведене вище та вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до положень ст.4 ЦПК України, суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

За принциповими положеннями ст.ст. 10, 11 ЦПК України, які встановлюють змагальність та диспозитивність цивільного процесу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, визначаючи коло доказів, які надаються суду, відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України.

Матеріалами справи встановлено та сторонами не оспорюється, що 08 вересня 2016 року, померла ОСОБА_4, у віці 76 років, яка являється мамою: позивача та відповідача.

Із оскаржуваного заповіту, який мається при матеріалах справи вбачається, що 24.06.2010 року ОСОБА_4, заповіла все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося і, взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Заповіт був посвідчений державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори ОСОБА_3

Свідок ОСОБА_7 пояснила, що працює завідувачем психоневрологічного відділення, громадянку ОСОБА_4 особисто не знала, однак згідно документів які в них є, ОСОБА_4 згідно журналу перебувала на обліку з 1985 року по 1988 рік (знята з обліку). В подальшому до них не зверталася і на обліку не перебувала. Чітко відповісти чи ОСОБА_4, в подальшому хворіла, відповісти однозначно не змогла.

Свідок ОСОБА_8 та ОСОБА_9 дали аналогічні пояснення та суду повідомили, що являються сусідкою покійної ОСОБА_4, яка була агресивною (неадекватною) людиною, вчиняла безпричинні сварки та скандали, особливо агресивною була в 2005 році. В неї були часті нервові зриви, їм відомо, що вона перебувала на психіатричному обліку та лікувалася у Львові. Покійну ОСОБА_4 постійно доглядала та утримувала її дочка ОСОБА_10 (позивач). Щодо заповіту нічого не знають. Відповідач не був на похороні ні в батька, ні в мами.

Свідок ОСОБА_11 пояснила, що покійна ОСОБА_4, була двоюрідна сестра її чоловіка. Покійна ОСОБА_4 разом із своїм покійним чоловіком коли будували будинок, казала, що один поверх для дочки, інший для сина, вона була дуже дивною людиною (вікна завжди зашторені, брама замотана ланцами, всіх і всього боялася, в хаті говорила пошепки «щоб сусіди не чули» ), агресивна. Покійну ОСОБА_4 постійно доглядала її дочка ОСОБА_10 (позивач). Щодо заповіту вона знає, вважає його несправедливим.

Свідок ОСОБА_12 пояснила, що позивачку знає з дитинства, і їй відомо, що батько будував хату виключно для дочки. Позивачка постійно доглядала та утримувала маму ОСОБА_4 Покійна ОСОБА_4 часто забувалася.

Заповіт це особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Заповітом, відповідно до вимог ст. 1233 ЦК України, є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт, згідно із ч.1 ст. 1234 ЦК України, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Таким чином, виходячи з наведеного вище, суд приходить до переконання, що на час складання заповіту, за своїм психічним станом ОСОБА_4 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними внаслідок нервового потрясіння, а отже оскаржуваний заповіт від 24.06.2010 року не відповідає волевиявленню та внутрішній волі спадкодавця, у зв"язку із хворобою, а тому заповіт слід визнати недійсним.

Керуючись ст. 10, 15, 60, 88, 212-215 ЦПК України, ст. 203, 225, 1233, 1234 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 задоволити.

Визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 посвідчений 24 червня 2010 року державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 640,00 гривень.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Дрогобицький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час його проголошення з дня отримання такого.

Рішення виготовлено в нарадчій кімнаті.

Суддя О.В Крамар