Справа № 305/1313/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 липня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Кожух О.А. та Кондора Р.Ю.,

при секретарі: Сочка І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рахівського районного суду від 07 грудня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та Верхньоводянської сільської ради Рахівського району, третя особа без самостійних вимог - Державна реєстраційна служба Рахівського районного управління юстиції Закарпатської області, про визнання недійсним і скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності і визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулася у суд із позовом до Верхньоводянської сільської ради та ОСОБА_1 у липні 2016 р. Просила: - поновити їй строк для звернення із позовною заявою до суду; - визнати недійсним і скасувати рішення виконкому Верхньоводянської сільської ради № 88 від 30.09.2010 р. «Про оформлення права власності на домоволодіння»; - визнати недійсним в ? частині свідоцтво про право власності НОМЕР_1, видане виконкомом Верхньоводянської сільської ради на ім'я ОСОБА_1; - визнати за нею, ОСОБА_2, право власності на ? частину житлового будинку № 2 та господарських споруд, що розташовані по АДРЕСА_1. - Вирішити питання судових витрат. На обґрунтування зазначала, що перебувала з ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі з 25.04.1996 р. до 04.12.2012 р. У 2002 р. вони розпочали будувати новий будинок на місці старого, який ОСОБА_1 успадкував після смерті баби (ОСОБА_3), закінчили це будівництво в 2007 р. і проживали там до 2012 р. Згодом добудували до нього господарські споруди. У липні 2016 р. вона дізналася, що вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами зареєстрований за ОСОБА_1, чим порушено її право на частку в спільній сумісній власності подружжя. Рішенням Рахівського районного суду від 07 грудня 2016 року позов задоволено повністю. У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати це рішення та ухвалити нове про відмову в позові. Доводить про неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Указує на неналежну оцінку доказів. Зазначає, що позивачкою не доведено, а судом узагалі не перевірявся факт перебудови спірного житлового будинку за спільні кошти або спільною працею подружжя. Апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення - скасуванню із ухваленням нового по суті позовних вимог, із таких мотивів. Суд першої інстанції дійшов висновку, що житловий будинок належить до спільного майна подружжя, а тому частки сторін у ньому є рівними. Колегія суддів не погоджується із цим висновком через недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Установлено, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 04.12.2012 р. шлюб між сторонами, який був зареєстрований 25.04.1996 р., розірвано (а.с.17). Заповітним розпорядженням ОСОБА_3 від 19.04.1991 р. житловий будинок з надвірними прибудовами в АДРЕСА_1 заповіданий ОСОБА_1 (а.с.30). Згідно з витягом про державну реєстрацію прав від 25.03.2011 р. ОСОБА_1 є одноосібним приватним власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_2, виданого 15.03.2011 р. виконкомом Верхньоводянської сільської ради (а.с.7) на підставі рішення виконкому цієї ж ради за № 88 від 30.09.2010 р. (а.с.8, 13). Відповідно до зведеного акту оцінки будівель і споруд указаний житловий будинок складається із самого будинку та господарської споруди (а.с.9, 10). Згідно з експлікацією приміщень до плану будинок має дві жилі кімнати, газовку, санвузол, коридор, кухню і балкон загальною площею 101.18 кв. м, із якої 44.41 кв. м - жила площа (а.с.11). Як видно з акту обстеження дворогосподарства АДРЕСА_1 від 18.07.2016 р., складеного депутатом сільської ради, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в 2002 р. спільно почали будівництво житлового будинку. Працбвали обоє у Чеській республіці. Зі слів ОСОБА_2, звершено будівництво будинку в 2007 р. Потім разом побудували прибудову та спільно придбали майно, яке знаходиться у будинку (а.с.18). Згідно з положеннями ст.ст. 24, 25 КЗпШС (чинного на момент початку будівництва спірного будинку, як стверджує позивач) майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Аналогічно врегульовані ці питання і СК України, чинного на момент звершення будівництва спірного будинку, як стверджує позивач. Так, за приписами ст.ст. 57 ч.1 п.п.1-3, 62 ч.1 цього Кодексу особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, житловий будинок з надвірними прибудовами в АДРЕСА_1 набутий ОСОБА_1 в порядку спадкування, у зв'язку з чим є його особистою приватною власністю. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма ст. 60 зазначеного Кодексу вважається застосованою правильно. Отже, в разі набуття майна хоча б і період шлюбу, але в порядку спадкування, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, котрий одержав його в порядку спадкування. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Наведене узгоджується із правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 5 квітня 2017 року в справі № 6-399цс17. Із роз'яснень, викладених у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року вбачається, що майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна, як об'єкту. При цьому сторони мають довести, за які кошти було придбане або добудоване майно, джерело походження цих коштів, мету придбання майна, час, коли це було зроблено та вклад кожного з подружжя у придбанні майна або його створенні. Тобто, за фактичних обставин визначальним моментом у спорі є належність спірного майна до об'єктів спільної сумісної власності подружжя, однак позивачкою така вимога не заявлялася.

Окрім того, ОСОБА_2 не надала жодних, належних і допустимих, доказів у підтвердження факту, що спірний будинок заново будувався на місці старого (одержаного ОСОБА_1 у спадок) або перебудовувався у встановленому законом порядку, та який її матеріальний і трудовий вклад у це будівництво (перебудову). Таким чином, висновок суду першої інстанції, який базується виключно на доводах позовної заяви ОСОБА_2, про те, що спірний житловий будинок належать сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбані за час шлюбу та за спільні кошти, є передчасним і ґрунтується на припущеннях. Наявний у справі акт обстеження дворогосподарства, складений депутатом сільської ради, не може слугувати єдиним і достатнім доказом для такого висновку. За правилами ст. 15 ЦК України, ст.ст. 10 ч.1, ч.3, ст. 60 ч.1, ч.4, ст. 213 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. У контексті наведеного колегія суддів вважає, що ухвалене судом першої інстанції рішення підлягає скасуванню як незаконне та необґрунтоване, а в позові належить відмовити за недоведеністю вимог. Керуючись ст.ст. 24, 25 КЗпШС, 57, 62 СК України, ст.ст. 3, 10, 60, 212, 213, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.1, п.4, ч.3, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

РІШИЛА:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 2. Рішення Рахівського районного суду від 07 грудня 2016 року скасувати. 3. У позові ОСОБА_2 відмовити. 4. Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: