13.07.2017 Справа № 756/4348/17
Унікальний № 756/4348/17
Справа № 2/756/3127/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

заочне

13 липня 2017 року Оболонський районний суд м. Києва

у складі: головуючого - судді Васалатія К.А.

при секретарі Ільченко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Соло Інвест» про визнання договору фінансового лізингу нікчемним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Соло Інвест» про визнання договору фінансового лізингу нікчемним, мотивуючи вимоги тим, що на сайті «Авто РІА» знайшла оголошення від відповідача - ТОВ «Соло Інвест» щодо реклами автомобіля «Кіа-піканто» 2015 р.в. за 316000 грн. У подальшому зателефонувавши за вказаним телефоном до відповідача Представниця ТОВ «Соло Інвест», яка назвалася Катериною, повідомила про наступні умови продажу автомобіля «КІА Піканто 2015 р.в. за ціною 316000 грн., із першим внеском 39000 грн. та решти вартості протягом 5 р.

Зі слів позивача в суботу 09.04.2016 р., вона зі своїм чоловіком поїхала до офісу ТОВ «Соло Інвест» - м. Миколаїв, вул. Совєтская 4, з метою укладення договору та сплати першого внеску. При цьому уповноваженою особою ТОВ «Соло Інвест» ОСОБА_3 було надано позивачу 4 примірники фінансового лізингу № 000833 та декілька заяв для підписання.

Зі слів позивача, на запитання по договорам їй було пояснено, що взагалі договори не варто читати, вони мають силу, передусім, усні домовленості і існує певна довготриваюча схема роботи: фінансової о лізингу готуються в декількох примірниках, оскільки так передбачається схемою відповідача - ТОВ «Соло Інвест»: перший варіант (номінальний) - готується для комісії з фінансового моніторингу та підписується виключно для надання дилеру для постановки на гарантію (в ньому передбачається дещо вища ціна - 39000 грн. щоб ТОВ «Соло Інвест» не звинувачували в демпінгуванні та 50% першого внеску), і другий варіант - для фіскальної служби (зі значно нижчою ціною - 316000 грн.), який начебто і є реальним договором, по якому вона буде сплачувати (ціною 316000 грн. із першим внеском в розмірі 39000 грн. та решти вартості протягом 5 р.). При цьому представник відповідача пояснив позивачу, що для уникнення непорозумінь з різними варіантами документів, на руки нам видається перший варіант, який треба буде взяти до автосалону, де буде видаватися автомобіль, з метою пред'явлення його дилеру для поставлення на гарантію. Після чого менеджер організації відповідача надасть позивачу підписані примірники реальних договорів з усіма додатками та зразок листа на зміну призначення платежу з адміністративного платежу на «попередня оплата», за якими позивач фактично буде розраховуватись, згідно інформації, що зазначались у рекламі та досягнутій усній домовленості.

Зі слів позивача, представник ТОВ «Соло Інвест» наполягала на вищевказаних умовах у варіанті 50% першого внеску за автомобіль (195000 грн.), із щомісячним платежем 16250 грн., оскільки при невиконанні всіх їх вимог (декілька варіантів договорів, зміна призначень платежу) автомобіль не буде нам проданий за зниженою ціною. Тому позивач «підстрахувала» себе та вмовила уповноваженого представника надати копії другого договору «нібито» реального договору, в якому відображалася усна домовленість між позивачем та ТОВ «Соло Інвест» (перший внесок 39000 грн., загальна вартість -316000 грн.) виключно при дотриманні якої ми могли придбати автомобіль.

Як вказано у позові, позивачу 11.04.2016 р. зателефонувала менеджер ТОВ «Соло Інвест» Ірина (своє прізвище назвати відмовилася) та повідомила, що автомобіль позивача начебто приїхав, але його «забракували» через недоліки, і відповідач - ТОВ «Соло Інвест» відмовилося від нього. Замість цього менеджер запропонувала інший автомобіль «на умовах, визначених в договорі з «мокрими печатками», який залишився у позивача «на руках»» (тобто з 50% авансового внеску, 3% за передачу тощо). Коли позивач зауважила, що до укладення договору з ТОВ «Соло Інвест» спонукала виключно цінові переваги та інші більш лояльні порівняно з іншими умови придбання авто, і що в іншому випадку, позивач не погодилась б на оскільки вона не має коштів на перший внесок в розмірі 50% (195 тис. грн.) і на щомісячні платежі по 16250 грн., і що у неї є копія іншого договору з фактичними домовленостями, і (зі слів позивача) вона (менеджер) повідомила, що наявна у позивача копія нічого не варта; вони беруть до уваги тільки наданий нам договір з «мокрими» печатками, але ми вправі розірвати договір, але адміністративний платіж (який у позивача був першим внеском) позивачу не повернеться.

За викладених обставин, позивач вважає, що його було введено в оману, а тому просить визнати вказаний договір недійсним та стягнути відповідача адміністративний платіж у сум 39000 грн. та стягнути судові витрати.

В судовому засіданні позивач вказала, що просить суд визнати даний договір нікчемним, а в іншому залишила без змін.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Враховуючи викладене, суд вважає за можливе провести заочний порядок розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. 1, ч. 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

З матеріалів справи вбачається, що 09.04.2016 р. між ТОВ «Соло Інвест» та позивачем було укладено договір № 000833 фінансового лізингу, предметом якого є автомобіль «КІА Піканто 2015 р.в. за ціною 316000 грн., із першим внеском 39000 грн. та решти вартості протягом 5 р. (а.с. 7-12).

Так, у відповідності до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

З договору фінансового лізингу № 000833 від 09.04.2016 р. укладеного між сторонами, вбачається, що згідно визначення термінів договору фінансового лізингу адміністративний платіж це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату.

На виконання вказаного договору 09.04.2016 року позивачем сплатив ТОВ «Соло Інвест» суму адміністративного платежу в розмірі 39000 грн. (а.с. 14).

Пунктом 9.7 передбачено, що кошти, які сплачуються Лізингоодержувачем до моменту отримання предмета лізингу, незалежно від їх призначення, яке вказується у квитанції, зараховуються по даному договору у наступному порядку: - адміністративний платіж; - авансовий платіж; - комісія за передачу предмета лізингу; - у разі наявності, різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.6. ст.9 даного договору.

Як вбачається із договору позвиач була ознайомлена з умовами договору, про що свідчить його особистий підпис на кожній сторонці договору. Позивач в судовому засіданні наполягав, що під час укладення договору позивача було введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення, працівник відповідача позбавив його достатнього часу для прийняття свідомого рішення, що призвело до того, що ним підписаний зазначений договір.

У п.12.1 зазначено, що лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвати договір, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця. У строк встановлений чинним законодавством, лізінгодавець розглядає заяву та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. У такому випадку поверненню підлягають 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує у якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. При цьому п. 12.1, 12.2 договору передбачають умови розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача.

За таких обставин, суд вважає, що відсутні підстави вважати вказані умови договору несправедливими.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 203, 215 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вичинятися у формі, встановленій законом і має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недодержання вказаних вимог в прямо визначених законом випадках у відповідності до ст. 215 цього Кодексу робить правочин нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність за судовим рішенням.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 -3, 5, 6 ст. 203 названого Кодексу, а саме, коли: зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин не має необхідного обсягу цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину не є вільним і не відповідає його внутрішній волі; не дотримано встановленої законом форми правочину; правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Дійсно, в силу ст. 230 ЦК України, правочин вчинений в результаті обману може бути визнаний недійсним, якщо обман стосується обставин, які мають істотне значення, щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність.

При цьому, обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що при укладені оспорюваного договору фінансового лізингу працівники відповідача - ТОВ «Соло Інвест» умисно ввели в оману позивача, шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчували обставини, які мають істотне значення для угоди, що укладається.

Так, оспорюваний договір викладений у письмовій формі, містить детальне викладення умов на десяти сторінках, кожна з яких була підписана позивачем. Крім того, позивачем підписані додатки до договору, в яких зазначена марка та модель автомобілю, що є предметом договору та графік сплати платежів.

Позивач мав можливість не підписувати договір у разі неповного ознайомлення із текстом договору або недостатнього розуміння його змісту.

В силу ст.ст. 3, 627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи.

Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших суб'єктів.

Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст.627 ЦК України, яка з посиланням на ст.6 ЦК України, встановлює співвідношення актів цивільного законодавства і договору. За ними, зміст названого принципу проявляється у свободі особи вільно вступати у договірні відносини; самостійно обирати контрагента та вид договору, який регулюватиме їх взаємні відносини; самостійно визначають умови (зміст) договору, структуру і вид договірного зв'язку.

Учасники договору можуть обрати договір, що передбачений законом (так звані поіменовані договори, які прямо передбачені в ЦК України або в іншому нормативному акті), так і договір, не передбачений у законодавстві (не пойменовані), проте породжує права та обов'язки його учасників.

За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами є ті умови, без погодження яких, договір взагалі не вважається укладеним. Такі суттєві умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона.

Істотні умови відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов'язки, які покладаються на них за договором. Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом або необхідні для даного виду, то договір вважається укладеним і набуває обов'язкової сили для сторін.

Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобов'язання - під яким, відповідно до ст. 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Підписи позивача на договорі та додатках свідчать про те, що позивач ознайомився із змістом договору та додатками, та погодився із умовами викладеними у договорі.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм, (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Таким чином, саме сторони спірного договору фінансового лізингу, будучи вільні в своєму виборі, визначили наслідки дострокового розірвання договору, у тому числі і неповернення адміністративного платежу.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року за № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Окрім того, п. 5 ст. 216 ЦК України встановлено, вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні вимоги позивача ОСОБА_4 щодо визнання спірного договору фінансового лізингу нікчемним та стягнення 39000 грн. адміністративного платежу.

Згідно до ст. 88 ЦПК України, так як в задоволенні позову відмовлено повністю, тому не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 3, 215, 230, ст. 509, 626, 627 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про фінансовий лізинг», ст. 10, 11, 60, 61, 88, 209, ст. 215-218, 224-226 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Соло Інвест» про визнання договору фінансового лізингу нікчемним - відмовити.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано до Оболонського районного суду м. Києва протягом 10 днів з дня отримання його копії відповідачем.

СУДДЯ К.А. Васалатій