У Х В А Л А

27 квітня 2017 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Лященко Н.П., Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд судових рішень в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - нотаріус Калуського міського нотаріального округу Гаврилюк О.І., про визнання заповіту недійсним,

встановила:

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 7 листопада 2016 року, позов задоволено.

Визнано недійсним заповіт, складений ОСОБА_7, посвідчений 12 листопада 2014 року приватним нотаріусом Калуського нотаріального округу Гаврилюком О.І.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 січня 2017 року ОСОБА_4 відмовлено у відкритті касаційного провадження.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норми матеріального права, а саме статті 225 ЦК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив з того, що ОСОБА_7 на час складання заповіту не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що підтверджується доказами в справі, зокрема показами свідків, висновком посмертної судово-психіатричної експертизи та ін.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- від 8 серпня 2012 року суд касаційної інстанції виходив з того, що суд апеляційної інстанції, у порушення статей 212, 213 ЦПК України, ухвалив рішення, не виконавши всі вимоги цивільного судочинства, зокрема, щодо належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв'язку доказів у їх сукупності, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи;

- від 24 квітня 2013 року суд касаційної інстанції виходив з того, що апеляційний суд, поклавши в основу судового рішення зазначений вище висновок посмертної судово-психіатричної експертизи, який не містить чітких й однозначних висновків щодо психічного стану заповідача, дійшов висновку про відмову в позові, у порушення вимог статей 212-214, 303, 315 ЦПК України не обговорив питання про необхідність призначення у справі відповідної експертизи для з'ясування обставин, що мають значення для справи згідно з вимогами частини першої статті 143 ЦПК України, та належним чином не з'ясував дійсний психічний стан ОСОБА_7 в момент укладення оспорюваного договору;

- від 30 квітня 2014 року суд касаційної інстанції виходив з того, що висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях, однак висновок повторної експертизи все ж таки ґрунтується на припущеннях, що жодним чином не є однозначним стверджуючим фактом неспроможності ОСОБА_6 усвідомлювати значення своїх дій;

- від 15 жовтня 2014 року суд касаційної інстанції виходив з того, що обставинами щодо психічного розладу її чоловіка заявлений позов не обґрунтований, а заявивши клопотання про призначення посмертної судово-медичної експертизи, ОСОБА_3 не уточнювала та не доповнювала підстав оспорення заповіту, тому апеляційний суд необґрунтовано розглянув позов виходячи із обставин, які у ньому не вказані;

- від 15 жовтня 2014 року суд касаційної інстанції виходив з того, що під час перевірки й оцінки експертного висновку не з'ясував його відповідність іншим фактичним даним та матеріалам справи і дійшов передчасного висновку, який обґрунтував на припущеннях, про те, що ОСОБА_8, вчиняючи зазначені правочини, не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними;

- від 10 грудня 2014 року суд касаційної інстанції виходив з того, що посилання судів на те, що клопотання про призначення повторної експертизи є лише свідомим затягуванням представником позивача розгляду справи по суті не є правовим висновком для обґрунтування відмови у задоволенні зазначеного клопотання. При цьому судами не враховано, що, призначаючи повторну експертизу в ухвалі від 22 листопада 2013 року, суд визнав її необхідність, проте вона не була проведена не через дії сторони, а у зв'язку з відсутністю спеціалістів у експертній установі, якій судом доручено проведення такої експертизи. У зв'язку з цим суд мав вирішити питання про проведення такої експертизи в іншій експертній установі, до компетенції якої відноситься проведення таких експертиз;

- від 29 квітня 2015 року суд касаційної інстанції виходив з того, що скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що акт посмертної судово-психіатричної експертизи від 12 липня 2013 року складений з порушенням норм чинного законодавства, в тому числі Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, а висновки в акті є науково необґрунтованими;

- від 22 липня 2015 року суд касаційної інстанції виходив з того, що суди, поклавши в основу судового рішення зазначений вище висновок посмертної судово-психіатричної експертизи, який не містить чітких й однозначних висновків щодо психічного стану заповідача, дійшли висновку про відмову в позові, незважаючи на те, що представником позивачів було заявлено клопотання про проведення повторної експертизи для з'ясування обставин, що мають значення для справи, в задоволенні клопотання судами було безпідставно відмовлено.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року суд виходив з того, що підставою для визнання правочину недійсним по ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 13 березня 2017 року суд виходив з того, що призначення експертизи є обов'язковими у разі заявлення клопотання про призначення експертизи хоча б однією зі сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи, про зазначені вимоги залишилися поза увагою судів.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог, а надані для порівняння постанови Верховного Суду України не слугують прикладами невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - нотаріус Калуського міського нотаріального округу Гаврилюк О.І., про визнання заповіту недійсним за заявою ОСОБА_4 про перегляд судових рішень відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук