У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.
суддів:Євграфової Є.П., Ізмайлової Т.Л.,Євтушенко О.І., Мостової Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Укртранснафта» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за касаційними скаргами Публічного акціонерного товариства «Укртранснафта» та ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду м. Києва від 16 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що він у період з 11 жовтня 2001 року по 16 січня 2015 року працював у ПАТ «Укртранснафта» на різних посадах. Після звільнення відповідач не виплатив у повному обсязі всі необхідні виплати, а саме суму в розмірі 2 735,000 грн.

Судовим наказом Дарницького районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року, який набрав законної сили 5 січня 2016 року, було стягнуто з ПАТ ««Укртранснафта» на користь позивача 2 735,00 грн нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.

Вказану суму позивач отримав на свій картковий банківський рахунок 11 березня 2016 року.

Посилаючись на вказані обставини позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 січня 2015 року (день звільнення) по 11 березня 2016 року (день фактичного розрахунку) в сумі 180 103,68 грн.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 25 травня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 16 серпня 2016 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково.

Стягнуто на користь ОСОБА_6 із ПАТ «Укртранснафта» 36 532,86 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з обов'язковим відрахуванням із вказаної суми податків та внесків у порядку, встановленому законодавством.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ «Укртранснафта», посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить змінити рішення суду апеляційної інстанції в частині розміру стягнутого на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і визначити його в сумі 179 434,52 грн або ухвалити у справі нове рішення.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають відхиленню, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із відсутності правових підстав для стягнення з ПАТ «Укртранснафта» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що відповідно до ст. 117 КЗпП України з відповідача має бути стягнутий середній заробіток за весь час затримки при розрахунку при звільненні, оскільки відповідач, при звільненні позивача, не провів виплату всіх належних йому сум.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено, що з ОСОБА_6 з 11 жовтня 2001 року по 16 січня 2015 року працював у ПАТ «Укртранснафта» на різних посадах.

Наказом від 14 січня 2015 року № 4-к ОСОБА_6 був звільнений із займаної посади за п. 1 ст. 36 КЗпП України(за угодою сторін) з 16 січня 2015 року.

Під час звільнення відповідач не сплатив позивачу суму в розмірі 2 735,00 грн, в розрахунковому листі за січень 2015 року зазначив вказану суму як утримання зайво виплачених коштів.

Відповідно до наказу відповідача від 24 листопада 2014 року № 201-к, ОСОБА_6 був позбавлений надбавки за вислугу років в розмірі 2 735,00 грн за листопад 2014 року, у зв'язку із застосуванням дисциплінарного стягнення.

За розрахунковими листками заробітної плати позивача за листопад 2014 року позивачу була виплачена надбавка за вислугу років (місячна) в розмірі 2 735,00 грн, а в грудні 2014 року ОСОБА_6 надбавка за вислугу років не встановлювалась і не виплачувалась, відсутні відомості щодо такої і в розділі утриманих грошових сум (а. с. 10).

Відповідно до судового наказу Дарницького районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року, який набрав законної сили 15 січня 2016 року, було стягнуто із відповідача на користь позивача 2 735,00 грн нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Вказаний судовий наказ був пред'явлений до виконання виконавчою службою(а. с. 5-6).

22 лютого 2016 року відповідач виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі в розмірі 2 735,00 грн, шляхом зарахування зазначеної суми на рахунок вказаний державним виконавцем, що підтверджується платіжним дорученням.

Вказані обставини визнані сторонами та відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП Українивідшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП Українистягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Тобто застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду.

Відповідні правові висновки містяться і в постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс13, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 та від 06 липня 2016 року у справі № 6-1207цс16, які з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для застосування судами України.

Апеляційний суд, вирішуючи даний спір та скасовуючи рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, обґрунтовано виходив із того, що оскільки відповідачем при звільненні позивача не було проведено остаточний розрахунок при звільненні, тому з урахуванням положень ст. 117 КЗпП України, з відповідача має бути стягнуто середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. При цьому, суд апеляційної інстанції правильно визначив період за який має бути стягнуто середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні та обґрунтовано застосував принцип співмірності, оскільки середня заробітна плата позивача становить 13 439,15 грн, а невиплачена заборгованість по заробітній платі становить 2 735,00 грн, що складає 20,36 % від середньої заробітної плати, у зв'язку з чим правильно зменшив розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 179 434,52 грн до 36 532,86 грн.

Інші доводи касаційних скарг фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що судом апеляційної інстанції правильно встановлені та належно перевірені обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його зміни чи скасування немає.

Установивши, що оскаржувані рішення відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України, та керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги Публічного акціонерного товариства «Укртранснафта» та ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 16 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова