Справа №488/2114/16-ц 21.07.2017 21.07.2017 21.07.2017
Справа № 488/2114/16ц
Провадження № 22ц/784/1601/17 Головуючий у 1-ї інстанції Селіщева Л.І.
Категорія 48 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О.О.
У Х В А Л А

Іменем України

21 липня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої: Ямкової О.О.,

суддів: Колосовського С.Ю., Локтіонової О.В.,

із секретарем: Лептугою С.С.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідачки - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 20 квітня 2017 року

за його позовом

до ОСОБА_5,

третя особа - Виконавчий комітет Миколаївської міської ради,

про визначення місця проживання малолітній дитини,

В С Т А Н О В И Л А:

18 травня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визначення місця проживання малолітньої доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з ним як батьком дитини.

В обґрунтування позову посилався на те, що він перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, який 10 вересня 2015 року між ними розірвано. За час спільного проживання у них народилася донька, яка після розірвання шлюбу проживала разом з матір'ю та її бабусею.

В середині 2015 року відповідачка ОСОБА_5, за його згодою, спільно з їх дитиною виїхала до РФ, але згодом він дізнався, що колишня дружина бажає там залишитися на постійне проживання, і в грудні 2015 року виїхав та забрав дитину до себе до дому.

З цього часу і до травня 2016 року, моменту повернення відповідачки до України, дитина проживає разом з ним та його батьками.

З метою вирішення спору між ними як колишнім подружжям, він змушений звернутися до суду із вказаним позовом.

Рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 20 квітня 2017 року, в якому усунуто описку за ухвалою цього ж суду від 4 липня 2017 року, в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_4, посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким його вимоги задовольнити.

На його думку, суд першої інстанції не врахував, що відповідачка постійно проживає на території РФ і бажає, щоб дитина проживала разом з нею, що у подальшому може бути перешкодою для його спілкування з донькою. Окрім цього, судом в основу рішення покладені обставини, які не підтверджені жодними доказами.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції керувався тим, що мати і батько мають рівні умови для проживання дитини з кожним з них. В той же час, фактів неправомірної поведінки відповідачки, які б перешкоджали нормальному розвитку дитини та її спільному проживанню з матір'ю, надаючи перевагу в її проживанням разом з батьком, позивачем у судовому засіданні не надано. Тому за висновком місцевого суду, підстав для розлучення дитини зі своєю матір'ю не має.

З такими висновками суду слід погодитися.

Так, згідно зі статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Відповідно до статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають значення.

При вирішенні справи судом встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після свого народження спочатку проживала спільно з батьками, а після припинення їх спільного проживання - з матір'ю.

З середини 2015 року відповідачка спільно з донькою, за згодою позивача як батька дитини, виїхала до РФ, але позивач у грудні 2015 року забрав дитину до себе, так як побоювався, що донька залишиться на постійне проживання за кордоном України.

З цього часу і до моменту повернення відповідачки з РФ, дитина проживала разом з батьком та його батьками за місцем їх реєстрації.

Відповідачка ОСОБА_5 16 червня 2016 року зареєструвала шлюб з іншим чоловіком та повернулася до України за місцем своєї постійної реєстрації і забрала доньку до себе.

Між колишнім подружжям виник конфлікт з приводу місця постійного проживання дитини.

Так, обидва з батьків мають постійне місце проживання та реєстрації у будинках, що належать їх батькам. Умови проживання в кожній родині є задовільними.

Разом з тим, з вересня 2016 року відносно позивача порушено декілька кримінальних проваджень, в яких йому пред'явлена підозра та обрано міру запобіжного заходу. Вироку по справі не постановлено.

За висновком виконкому Миколаївської міської ради як органу опіки та піклування від 4 жовтня 2016 року (а.с.53-54) слідує, що обстеживши матеріально-побутові умови як позивача ОСОБА_4, так і відповідачки ОСОБА_5, установлено, що обидва батьки мають добрі умови для спільного проживання з дитиною. За соціально-психологічним висновком (а.с.55-56) малолітня як свою сім'ю сприймає себе, мати, та батьків мати. Стосунки з матір'ю у дитини є довірливими і комфортними, а після конфлікту, який стався в родині батька, в його особистості дитина вбачає втрату можливості спілкування з матір'ю. Тому стосунки у дитини з батьком , на даний час, є емоційно напруженими, недовірливими.

Враховую викладене, виконком Миколаївської міської ради як орган опіки та піклування вважає можливим визначення місця проживання дитини з матір'ю.

Отже, доводи апелянта щодо безпідставності покладення судом в основу свого рішення непідтверджених обставин, не можуть бути прийняті до уваги, так як соціально-психологічний висновок, як і висновок органу опіки та піклування, є належними доказами ставлення дитини до своїх батьків, які, зокрема, дають можливість суду враховувати інтереси дитини при вирішенні спору між батьками.

З вищевикладеного слідує, що обидві сторони відповідально ставляться до виконання своїх батьківських обов'язків, мають належні умови для забезпечення малолітньої дитини.

В той же час, виключних обставин, які дають підстави для розлучення малолітньої дитини з її матір'ю, у відповідності до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року та змісту статті 161 СК України, судом не встановлено.

За таких обставин, суд першої інстанції, в межах заявлених позовних вимог, повно та всебічно дослідив обставини справи, належно оцінив надані сторонами докази і дійшов вірного висновку щодо відмови у задоволенні позову.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 не спростовують висновків місцевого суду, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення, ухваленого з додержанням вимог матеріального і процесуального права. В зв'язку з чим, апеляційна скарга в силу ч. 1 ст. 308 ЦПК підлягає відхиленню.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 20 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуюча О.О.Ямкова

Судді О.В.Локтіонова

С.Ю.Колосовський