АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М.КИЄВА
Справа № 756/8186/17 Головуючий у суді першої інстанції: Диба О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Слюсар Т.А., Панченка М.М.

при секретарі Крічфалуши С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 вересня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання шлюбу недійсним.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про визнання шлюбу недійсним, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 19.10.2009 між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис. Позивачу стало відомо, що відповідач, під час перебування в шлюбі з ним, з 2002 року перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, шлюб між ними було розірвано у листопаді 2011 року місцевим судом Бергхайму (Федеративна Республіка Німеччина). Посилаючись на те, що відповідачем було порушено принцип одношлюбності, позивач просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 07 вересня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання шлюбу недійсним відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким задовольнити позовні вимоги та визнати недійсним шлюб між ним та ОСОБА_5, мотивуючи тим, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції неправильно застосовано норму матеріального права, а саме: ч.2 ст. 43 СК України, оскільки вказана норма не може бути підставою для відмови у задоволенні позову щодо визнання шлюбу недійсний з підстав наявності рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами, оскільки на момент пред'явлення позову про визнання шлюбу недійсним, рішення про розірвання шлюбу ще не набрало законної сили. При цьому судом встановлено та заперечувалось відповідачем, що остання одночасно перебувала в іншому зареєстровану шлюбі в період з 24 липня 2002 року по 23 листопада 2011 року із уродженцем Польщі - ОСОБА_6 Підтверджені відповідачем обставини щодо перебування в іншому шлюбі на час укладення шлюбу з ОСОБА_4 свідчать про визнання відповідачем позовних вимог про визнання шлюбу, укладеного між нею та ОСОБА_4, недійсним.

У судовому засіданні позивач та його представники ОСОБА_7, ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги. Представник відповідача ОСОБА_9 - заперечував проти доводів скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 16.09.2009 Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві було зареєстровано шлюб між позивачем та відповідачем, про що зроблено відповідний актовий запис № 665 (а.с. 4).

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24.04.2017, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11.07.2017, шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 45-46, 47-53). Державна реєстрація розірвання шлюбу проведена органом державної реєстрації актів цивільного стану, про що свідчить витяг з Державного реєстру (а.с. 54-55).

Зазначеним рішенням, що набрало законної сили, та яке має преюдиційне значення в силу статті частини третьої статті 61 ЦПК України, встановлено, що подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 понад півроку не підтримують шлюбні відносини, не ведуть спільне господарство, не приймають участі у житті один одного. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам та здоров'ю позивача ОСОБА_5, оскільки чоловік здійснює психологічний та фізичний тиск на неї, переслідуючи її та телефонуючи до близьких.

Судом апеляційної інстанції критично оцінені доводи відповідача про бажання зберегти сім'ю, враховуючи, що підтверджень сімейних стосунків з лютого 2017 року відповідно до приписів статей 58-59 ЦПК України відповідач суду не надав, при цьому пред'явлена ним довідка про перебування подружжя разом з донькою на квартирному обліку не є підставою для надання строку для примирення подружжя та для відмови у розірванні шлюбу.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі про розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 суди першої та апеляційної інстанцій виходили з факту дійсності шлюбу.

У червні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про визнання шлюбу недійсним, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідач під час перебування в шлюбі з ним, з 2002 року перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, шлюб між ними було розірвано у листопаді 2011 року місцевим судом Бергхайму (Федеративна Республіка Німеччина). Посилаючись на те, що відповідачем було порушено принцип одношлюбності, позивач просив задовольнити позовні вимоги. На підтвердження своїх вимог надав витяг з актової книги реєстрації актів про шлюб від 07.04.2017, з якого убачається, що між відповідачем ОСОБА_5 та гр. ОСОБА_6 24.07.2002 було зареєстровано шлюб. Розірвання шлюбу відбулося 23.11.2011 на підставі рішення місцевого суду Бергхайму ( Федеративна республіка Німеччина).

Відповідач у справі підтвердила факт перебування у шлюбі з громадянином ОСОБА_6, проте просила врахувати, що її шлюб з гр. ОСОБА_6 укладено у місті Кельн, Федеративна Республіка Німеччина та його не було легалізовано в установленому порядку, а тому він не є чинним на території України. Крім того звернула увагу на ту обставину, що на час подання позову до суду про визнання шлюбу недійсним вже відбулося розірвання шлюбу між нею та позивачем ОСОБА_4 на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24.04.2017. У ході розгляду справи про розірвання шлюбу ОСОБА_4 заперечував проти розірвання шлюбу з нею, вказував, що він не бажає розлучатися, просив надати час на примирення та оскаржив рішення в апеляційному порядку.

Перевіряючи доводи сторін, надаючи оцінку зібраним у справі доказам, дотриманням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при розгляді та вирішенні справи, судова колегія виходить з такого.

Положеннями статті 25 СК України визначено, що жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.

Частиною 1 статті 39 СК України визначено, що недійсним є шлюб, зареєстрований з особою, яка одночасно перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі.

Якщо шлюб розірвано за рішенням суду, позов про визнання його недійсним може бути пред'явлено лише після скасування рішення суду про розірвання шлюбу - частина 2 статті 43 СК України.

Тобто, з системного аналізу норм чинного законодавства України убачається, що не може існувати два рішення суду з приводу спору між тим самим подружжям, як про розірвання шлюбу, так і про визнання цього шлюбу недійсним.

При розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що на час пред'явлення позову про визнання шлюбу недійсним - шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24.04.2017, при цьому обставини, встановлені у судовому рішенні свідчать про те, що ОСОБА_4 наполягав на збереженні шлюбу, виходячи з факту його дійсності, доводів щодо можливості недійсності укладеного між ним та ОСОБА_5 шлюбу з підстав перебування дружини в іншому зареєстрованому шлюбі, не наводив.

Враховуючи вищезазначене, встановлені судами фактичні обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про визнання шлюбу недійсним між тим самим подружжям щодо якого ухвалено рішення про розірвання шлюбу.

Отже, судом першої інстанції правильно застосована норма частини 2 статті 43 СК України, а тому доводи апеляційної скарги позивача в частині неправильного застосування судом першої інстанції вказаної норми відхиляються як необґрунтовані.

Обставини щодо одночасного перебування відповідача в іншому зареєстровану шлюбі в період з 24 липня 2002 року по 23 листопада 2011 року із уродженцем Польщі - ОСОБА_6 були предметом перевірки судом першої інстанції, їм надана належна оцінка. Встановлені судом першої інстанції обставини щодо перебування відповідача ОСОБА_5 під час реєстрації шлюбу з позивачем у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком, що призвело до порушення принципу одношлюбності, визначеного чинним законодавством України, не вплинули на суть ухваленого рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 312, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді: