22-ц/775/726/2017(м)
Головуючий в 1 інстанції Кузнецов Д.В.
Доповідач Лопатіна М.Ю.
У Х В А Л А

Іменем України

14 листопада 2017 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Лопатіної М.Ю.,

суддів Биліни Т.І., Принцевської В.П.

при секретарі Зал Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 вересня 2017 року,

в с т а н о в и в:

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 вересня 2017 року у задоволенні вищевказаного позову відмовлено.

Позивач не погодився з таким судовим рішенням та подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалите нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції не було узято до уваги, що договір дарування 1/2 частки будинку №67 по вул. Маяковського в місті Маріуполі від 17 липня 2004 року було укладено ним через тяжкі обставини, а саме смерть дружини та його хворобу. Крім того, він прийняв рішення подарувати частину будинку з умовою, що дочка буде доглядати його до кінця життя, оскільки вважав що хворіє невиліковною хворобою. Проте у 2016 році між ним та відповідачем почалися розбіжності, в результаті чого він вимушений був виїхати із будинку та винаймати окрему квартиру.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Відповідач та її представник адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційної інстанції заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та представника відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, апеляційний суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Так, судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що 17 липня 2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування 1/2 частки жилого будинку з відповідними до цієї частки побудовами подвіря, що знаходяться в місті Маріуполі по вулиці Маяковського, 67, посвідчений державним нотаріусом Третьої маріупольської нотаріальної контори ОСОБА_4 (а.с.50).

Співвласником другої частини вказаного домоволодіння також є ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Третьої маріупольської нотаріальної контори ОСОБА_4 25 червня 2004 року, яку вона успадкувала після смерті своєї матері ОСОБА_5, що померла 01 грудня 2003 року (а.с.51).

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовано тим, що він на підставі договору дарування відчужив частину належного йому будинку на вкрай невигідних для нього умовах під впливом тяжкої обставини, а саме: погіршення стану його здоровя після смерті дружини у грудні 2003 року.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилалась на те, що волевиявлення ОСОБА_1 при укладанні договору дарування було вільним та відповідало його внутрішній волі і ніяких тяжких обставин, під впливом яких позивач укладав договір дарування, не існувало.

При цьому, відповідач подала заяву про застосування строку позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1, посилаючись на його сплив в липні 2007 року (а.с.158-160).

Стаття 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно зі ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного.

Разом з тим правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не є вільним і не відповідає його внутрішній волі.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 03 червня 2015 року № 6-232цс14 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не довів, що його волевиявлення при укладанні договору дарування не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

Крім того, місцевий суд правильно виходив з того, що на час укладення оспорюваної угоди у позивача були відсутні будь-які тяжкі обставини, які б перешкоджали вільно розпоряджатись своїм майном та примусили його укласти договір дарування на вкрай невигідних для себе умовах.

З наданих позивачем доказів вбачається, що погіршення стану його здоровя відбулось тільки через два роки після укладення договору дарування ( а.с.120-151). Крім того, суд першої інстанції вірно вказав, що сам факт смерті дружини у грудні 2003 року також не може бути достатньою підставою для підтвердження доводів позивача про наявність в нього тяжких обставин.

В ході розгляду справи позивач зазначав, що підставою для звернення ним до суду з таким позовом майже через 13 років після укладення оспорюваного договору послужило те, що з червня 2016 року погіршились їх стосунки з донькою відповідачем по справі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду, обґрунтовано викладені в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом першої інстанції правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід відхилити і залишити оскаржене рішення суду першої інстанцій без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314-315 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання чинності.

Судді: