АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 версеня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого-судді Кулянди М. І.

суддів: Міцнея В.Ф., Половнікіної Н.Ю.,

секретар Чебуришкіна Н.О.

за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства фірми «Дністер» (далі-ППФ), ОСОБА_4 про поновлення строку звернення до суду, скасування наказу про звільнення та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 31 травня 2017 року,

встановила:

ОСОБА_5 звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Посилався на те, що 12 грудня 2007 року між ним та засновником приватним підприємством фірмою «Дністер» ОСОБА_6, на підставі рішення засновника, було укладено трудовий контракт про прийняття його на роботу, на посаду директора, з встановленим посадовим окладом, в розмірі 20 тисяч гривень на місяць. Термін дії контракту передбачений до 12 грудня 2017 року.

Зазначав, що 26 листопада 2014 року, перебуваючи на посаді директора, видав наказ про тимчасову передачу повноважень головному бухгалтеру підприємства та про свою відпустку. Цього ж дня написав листа засновнику і відправив його рекомендованим поштовим відправленням. Так як на той час коштів на рахунку підприємства не було і він не мав можливості отримати належні йому відпускні і заробітну плату, вирішив виїхати за межі області, на заробітки.

В серпні 2015 року отримав поштою листа, за підписом директора ОСОБА_7, в якому повідомлялося про його звільнення з роботи.

Справа № 724/140/16-ц Провадження №22-ц/794/819/17 Категорія 55

Головуючий у 1-й інстанції Руснак А.І. Доповідач Кулянда М.І.

В звязку з цим, звернувся до нього з вимогою видати трудову книжку, наказ про звільнення, протокол зборів засновників на яких розглядалося питання його звільнення, а також розрахунок нарахованої та виплаченої заробітної плати, однак останнім було відмовлено надати вказані документи.

Просив суд, поновити йому строк звернення до суду з позовом, скасувати наказ про його звільнення та поновити його на роботі, на посаді директора ППФ «Дністер», а також стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за час вимушеного прогулу, з листопада 2014 року по день прийняття рішення по справі, з розрахунку 20 000 гривень на місяць.

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 31 травня 2017 року в позові відмовлено за спливом строків давності.

На дане рішення ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, просить рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 31 травня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги повністю, оскільки воно не відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що зі сторони відповідача не було порушень трудового законодавства при звільненні з посади директора ППФ «Дністер», однак, відмовив останньому за пропуском строку позовної давності звернення до суду.

З таким висновком колегія суддів не погоджується, оскільки він не відповідає нормам матеріального права.

Відповідно до положень ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Статтею 234 КЗпП України встановлено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід'ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У кожному випадку суд повинен з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінити доводи, що наведені в обґрунтуванні клопотання про його поновлення, та зробити мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

Пунктом 4постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін.

Однак, вищезазначених вимог суд не дотримався, відмовивши позивачу в позові, у звязку з пропуском строку позовної давності, при цьому не звернув увагу, що позов є безпідставним.

Крім того, суд до правовідносин сторін помилково застосував ч.3 ст. 99 ЦК України.

За змістом ч.3 ст. 99 ЦК України повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 не є учасником товариства. Між ППФ «Дністер» та позивачем виникли трудові правовідносини, які регулюються нормами трудового законодавства.

В пункті 19 контракту зазначено, що він припиняється з ініціативи роботодавця до закінчення дії контракту у випадках, передбачених статтями 40,41 КЗпП України та цим контрактом.

Так, судом встановлено, що між ППФ «Дністер» та ОСОБА_1 12 грудня 2007 року було укладено трудовий контракт, строк дії якого закінчується 12 грудня 2017 року.

Відповідно до рішення засновника ППФ «Дністер» ОСОБА_4 від 20 листопада 2014 року припинено повноваження директора ОСОБА_1, на підставі ч.3 ст. 99 ЦК України та п. 8.2 Статуту підприємства, у звязку із тривалою відсутністю на роботі, без поважних причин.

28 листопада 2014 року рішенням засновника ППФ «Дністер» внесено зміни в п.1 вищевказаного рішення, в частині дати та підстави звільнення, замість 01 грудня 2015 року правильною є дата звільнення 01 грудня 2014 року, а підставою звільнення п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України.

Відсутність працівника на роботі підтверджується актами фіксації від: 30 вересня 2014 року №3009-14/01, 10 жовтня 2014 року №1010-14/01, 13 жовтня 2014 року №1310-14/01, 14 жовтня 2014 року №1410-14/01, 15 жовтня 2014 року №1510-14/01, 16 жовтня 2014 року №1610-14/01, 17 жовтня 2014 року №1710-14/01, 20 жовтня 2014 року №2010-14/01 із змісту яких вбачається, що директор ППФ «Дністер» ОСОБА_1 відсутній без поважних причин на роботі (а.с.64-71).

Із табелів обліку робочого часу вбачається, що ОСОБА_1 відпрацював у вересні 2014 року за місяць - 33 години, а у жовтні та листопаді 2014 року - 0 години (а.с.72-74). Наказ про надання позивачу чергової відпустки на підприємстві не видавався.

Зазначені обставини не заперечувалися в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1

Апелянту неодноразово направлялись листи із проханням зявитися за місцем роботи та надати пояснення щодо тривалого невиходу на роботу, а також він попереджався про його звільнення, в разі відсутності на роботі без поважних причин (а. с. 139-144).

Таким чином, вбачаються підстави для звільнення ОСОБА_1, за п.4 ст. 40 КЗпП України, у звязку з тривалою відсутністю на роботі, без поважних причин, а саме, прогул.

Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Отже, підлягає зміні формулювання причин звільнення з роботи ОСОБА_1 з посади директора Приватного підприємства фірми «Дністер» на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України, прогул без поважних причин, з 01 грудня 2014 року.

Безпідставними є посилання апелянта про те, що суд першої інстанції не дав оцінку його доводам, що ним 26 листопада 2014 року було направлено на адресу засновника ППФ «Дністер» ОСОБА_4 листа про намір виїхати на заробітки, за межі області, і всі питання, які стосуються його повноважень особисто вирішувати з його адвокатом, оскільки до повноважень директора не відноситься його право передавати без згоди власника або уповноваженої особи своїх повноважень будь-якій іншій особі.

Посилання апелянта на те, що листом від 26 листопада 2014 року ним було повідомлено засновника ОСОБА_4 про те, що перебуватиме у щорічній відпустці спростовується змістом самого листа.

Рішення про надання чи ненадання відпустки належить до виключної компетенції роботодавця. Роботодавець вправі у межах встановлених графіком надання відпусток видати наказ (розпорядження) про надання відпустки.

Судом встановлено, що наказ (розпорядження) про надання відпустки апелянту не видавався.

Отже, відсутність працівника на роботі, у звязку із самовільним використанням відпустки, є прогулом.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права, а тому воно підлягає скасуванню, відповідно до ч.1 п.4 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 30, 309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 31 травня 2017 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного підприємства фірми «Дністер», ОСОБА_4 про поновлення строку звернення до суду, скасування наказу про звільнення та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити.

Змінити формулювання причин звільнення з роботи і вважати ОСОБА_1 звільненим з посади директора Приватного підприємства фірми «Дністер», на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України, за прогул без поважних причин, з 01 грудня 2014 року.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з

дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Кулянда М.І.

Судді: Міцней В.Ф.

ОСОБА_8