АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 683/175/16-ц
Провадження № 22-ц/792/1849/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді Костенка А.М.,

суддів: Гринчука Р.С., Грох Л.М.

секретар Гриньова А.М.

з участю : представника позивача, відповідача, її представників

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 683/175/16-ц за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Старокостянтинівського районного суду від 22 вересня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_1, фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про визнання договору комісії та договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним, визнання права власності на ? частину транспортного засобу.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

В січні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_3 зазначав, що з 24 жовтня 1987 року він перебував з ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, під час якого за спільні кошти був придбаний автомобіль CITROEN Jumpi, 2002 року випуску, кузов VF7BERHWB 12947280, реєстраційний номер НОМЕР_1. Отже, зазначений автомобіль є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, натомість у лютому 2015 року ОСОБА_4 за договором комісії, укладеним між нею та ФОП ОСОБА_5, відчужила автомобіль ОСОБА_1 без його згоди, тому позивач після уточнення своїх позовних вимог просив визнати договір комісії від 17 лютого 2015 року, укладений між ОСОБА_4 і ФОП ОСОБА_5 недійсним; визнати договір купівлі-продажу автомобіля від 17 лютого 2015 року, укладений між

ФОП ОСОБА_5 та ОСОБА_1 недійсним; визнати за ним, ОСОБА_3 право власності на ? частину автомобіля та повернути його в порядку реституції.

Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 22 вересня 2017 року позов задоволено, визнано недійсним договір комісії, укладений 17 лютого 2015 року між ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_5 про продаж автомобіля CITROEN Jumpi, 2002 року випуску, кузов VF7BERHWB 12947280, реєстраційний номер НОМЕР_1; визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений 17 лютого 2015 року між ФОП ОСОБА_5 та ОСОБА_1 про продаж зазначеного автомобіля, вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 не погодилися з таким рішенням суду першої інстанції подали апеляційну скаргу, в якій посилаються на порушення судом норм матеріального та процесуального права, зазначають, що позивачем всупереч вимогам процесуального закону на стадії розгляду справи по суті було змінено предмет і підставу позову, що є неприпустимим і суд першої інстанції незважаючи на заперечення

_____________________________________________________________________________

Головуюча у першій інстанції ОСОБА_6 Провадження № 22-ц/792/1849/17

Доповідач Костенко А.М. Категорія № 2, 20

ОСОБА_1 продовжив розгляд справи навіть не приєднавши до матеріалів справи заяви ОСОБА_3 нібито про уточнення позовних вимог. Крім того, в ході розгляду справи судом було залучено в якості співвідповідача ФОП ОСОБА_5, проте з цього приводу відсутній жодний процесуальний документ чи протокольна ухвала суду. Апелянт та її представник вважають, що висновок експерта не є належним допустимим доказом по справі, оскільки поставлені експерту питання не стосуються предмету та обставин справи.

Також на думку представника апелянта, судом не було досліджено всі істотні обставини справи, зокрема судом не досліджено за яких обставин спірний автомобіль був переданий до комісійного магазину, разом з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, ключами та паспортом власника автомобіля і чому власник з цього приводу не звертався до правоохоронних органів. Не був допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7, який би міг підтвердити, що власник автомобіля отримав за його продаж кошти в сумі 2300 доларів США.

За таких обставин, апелянт та її представник просили скасувати рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 22 вересня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові з наступних підстав.

У відповідності до п. п. 3, 4 ч. 1 та ч.ч. 2, 3 ст. 309 підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування рішення суду, якщо це призвело до неправильного вирішення справи.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_4 не підписувала договору комісії, а отже було відсутнє її волевиявлення на відчуження спірного автомобіля. Однак до такого висновку суд прийшов з порушенням норм процесуального права.

Так судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебувають в зареєстрованому шлюбі з 24 жовтня 1987 року по теперішній час.

В грудні 2014 року подружжям було придбано автомобіль CITROEN Jumpi, 2002 року випуску, право власності на який було зареєстровано за ОСОБА_4 31 грудня 2014 року, отже зазначений автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя.

В матеріалах справи наявний договорі комісії від 17 лютого 2015 року, підписаний від імені ОСОБА_4 як комітента та ФОП ОСОБА_5 як комісіонера, відповідно до умов якого комісіонер за винагороду мав укласти від свого імені та за рахунок Комітента договір купівлі-продажу автомобіля за ціною 57 200 грн.

В той же день, 17 лютого 2015 року був укладений договір купівлі-продажу між ФОП ОСОБА_5 та ОСОБА_1, відповідно до умов якого остання придбала автомобіль CITROEN Jumpi, 2002 року випуску, кузов VF7BERHWB 12947280, реєстраційний номер НОМЕР_1, що підтверджується актом приймання-передачі майна.

Відповідно до довідки рахунку ОСОБА_1 сплатила за придбаний автомобіль 57 200 грн.

Як вбачається з позовної заяви від 22 січня 2016 року ОСОБА_3 як на підставу позову він послався на ту обставину, що його дружина ОСОБА_4 без його згоди в порушення вимог ст. 65 Сімейного кодексу України зняла спірний автомобіль з реєстрації та відчужила його іншій особі, не повернувши йому половину вартості автомобіля.

В заяві про уточнення позовних вимог, від 24 листопада 2016 року під час розгляду справи в суді першої інстанції та проведення кількох судових засідань, ОСОБА_3 знову як на підставу позову посилається на порушення його дружиною ОСОБА_4 норм ст. 65 Сімейного кодексу України та зазначає, що вона без його згоди зняла з реєстрації спірний автомобіль та відчужила іншій особі, не сплативши йому половину вартості автомобіля.

При цьому в даних позовних заявах позивач не посилався на ту обставину, що його дружина не підписувала договір комісії, фактично було відсутнє її волевиявлення на відчуження спірного автомобіля. Інших письмових заяв про зміну предмету та підстав позову позивач до суду не подавав.

Отже, єдиною підставою позову про визнання правочинів щодо відчуження спільного сумісного майна подружжя, позивач визначив порушення його дружиною ОСОБА_4 норм ст. 65 Сімейного кодексу України та відчуження спільного майна подружжя автомобіля іншій особі без його згоди.

При цьому, позивач поряд з іншими учасниками судового процесу, вказав відповідачем по справі свою дружину ОСОБА_4

У відповідності до ст. ст. 10, 11, 31 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті, позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

З аналізу даних норм цивільного законодавства, слід прийти до висновку, що якщо позивач до початку розгляду справи або під час розгляду справи по суті не подав письмової заяви про зміну предмету та підстав позову, тобто не змінив підстави позову у встановленому законом порядку, суд першої інстанції у відповідності до принципу диспозитивності цивільного судочинства зобовязаний розглянути цивільну справу лише в межах позовної заяви та заявлених підстав позову.

Однак, суд першої інстанції в даній цивільній справі за відсутності такої підстави позову, як відсутність волевиявлення відповідача на укладення правочину щодо відчуження спірного автомобіля ухвалив рішення саме з такої підстави позову, чим допустив порушення норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, фактично вийшов за межі позовної заяви, порушивши принцип диспозитивності цивільного судочинства та права відповідачів на захист своїх прав та інтересів.

При цьому суд першої інстанції взагалі не дав оцінку підставам позову, які були вказані у в позовній заяві.

Оскільки, суд апеляційної інстанції в силу своїх процесуальних повноважень позбавлений можливості скасувати рішення суду першої інстанції та повернути справу на новий розгляд, апеляційний суд в межах своїх повноважень повинен дати оцінку підставам позову, здобутим доказам та прийняти рішення по суті позовної заяви в межах предмету і підстав позову, які вказані в письмових заявах позивача.

За таких обставин при розгляді даної цивільної справи в межах підстав позову. колегія суддів, виходить з наступного.

У відповідності до ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодерження в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Згідно зі статтею 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобовязується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним з подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку слід дійти висновку, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Даний висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постановах від 12 жовтня 2016 року (справа № 6-1587цс16), 5 липня 2017 року (справа № 6-1743цс16), 16 серпня 2017 року ( справа № 6-54цс17),прийнятих за наслідками розгляду заяв про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та має враховуватись судами загальної юрисдикції при застосування таких норм права.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 набула право власності на спірний автомобіль добросовісно, реалізуючи свої права та за обставинами справи не знала і не могла знати, що майно належить подружжю ОСОБА_8 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто уклав договір комісії, не отримав згоди на це другого з подружжя, тобто не знала про можливе порушене право ОСОБА_8

Тобто судом не встановлено недобросовісності дій сторін договору комісії та купівлі-продажу під їх укладення.

Крім того, як вбачається з постанови про закриття кримінального провадження від 26 жовтня 2017 року під допиту по даному кримінальному провадженні ОСОБА_4 показала, що її чоловіку було відомо про продаж спірного автомобіля, він сам передав ключі та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу третій особі для реалізації автомобіля і ця третя особа навіть частково передала гроші отримані від продажу автомобіля. Ці пояснення ОСОБА_4 підтверджуються поясненнями третьої особи даними в ході цього кримінального провадження.

Також, слід звернути увагу, що позов до суду поданий майже через рік після укладення спірних правочинів, що викликає сумнів в необізнаності ОСОБА_3 про відчуження спірного автомобіля за умов його проживання та ОСОБА_4 в шлюбі однією сімєю.

За таких обставин рішення першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові з підстав неправильного застосування норм матеріального та процесуального права.

Крім того відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст. ст. 218, 307, 309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Старокостянтинівського районного суду від 22 вересня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення:

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_1, фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про визнання договору комісії та договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним, визнання права власності на ? частину транспортного засобу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1938 грн. 96 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий (підпис) А.М. Костенко

Судді (підпис) Р.С. Гринчук

(підпис) ОСОБА_9

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду А.М. Костенко