Головуючий суду 1 інстанції - Романовський Є.О.
Доповідач - Єрмаков Ю.В.
Справа № 425/109/17
Провадження № 22ц/782/356/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2017 року м. Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого судді Єрмакова Ю.В.,

суддів - Лозко Ю.П., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Попової Т.А..

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сєвєродонецьку апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 24 квітня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним,

в с т а н о в и л а:

В січні 2017 року позивач звернувся з зазначеним позовом до суду та просив визнати недійсним договір дарування серія та номер 490 від 13.10.2016 року на нежитлову будівлю з підсобним приміщенням, які знаходяться за адресою: Луганська область, м. Рубіжне, вул. Б. Хмельницького, 79-А та складають 43/100 часток цілого об'єкту, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, який посвідчений приватним нотаріусом Рубіжанського міського нотаріального округу Луганської області ОСОБА_5

В обгрунтування зазначив, що 09 квітня 2014 року Рубіжанським міським судом Луганської області ухвалено рішення по справі № 425/247/14, яке набрало чинності 22.04.2014 року про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_6, ОСОБА_7 на його користь суми боргу у розмірі 319960 грн. та судових витрат у розмірі 3 199,60 грн. Під час розгляду зазначеної справи, ухвалою суду від 17.02.2014 року було накладено арешт на майно в межах суми стягнення 319 960 грн., що належить ОСОБА_6 та арешт на майно в межах суми стягнення 319 960 грн., що належить ОСОБА_7 Однак остання, маючи намір уникнути відповідальності за борговими зобов'язаннями, ігноруючи ухвалу про забезпечення позову, здійснила відчуження майна шляхом укладення з ОСОБА_2 договору дарування 18.02.2014 року майна у вигляді нежитлової будівлі з підсобними приміщеннями, які знаходяться по вул. Б. Хмельницького, 79-А у м. Рубіжне Луганської області і складає 43/100 часток цілого об'єкту. Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 01.07.2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Луганської області від 26.07.2016 року, зазначений договір дарування визнано недійсним. Незважаючи на це, 13.10.2016 року ОСОБА_2 здійснила відчуження зазначеного вище нерухомого майна, шляхом укладання договору дарування з ОСОБА_4

У зв'язку з тим, що договір дарування від 13.10.2016 року рішенням суду був визнаний недійсним, ОСОБА_2 не мала права укладати договір дарування від 13.10.2016 року з ОСОБА_4, а тому просив задовольнити позов.

Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 24 квітня 2017 року позов задоволено. Суд ухвалив визнати договір дарування серія та номер 490 від 13.10.2016 року на нежитлову будівлю з підсобним приміщенням, які знаходяться за адресою: Луганська область, м. Рубіжне, вул. Б. Хмельницького, 79-А та складають 43/100 часток цілого об'єкту, укладений між ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний код: НОМЕР_1) та ОСОБА_4 (зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний код: НОМЕР_2), який посвідчений приватним нотаріусом Рубіжанського міського нотаріального округу Луганської області ОСОБА_5 - недійсним.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням апелянт ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, незаконність прийнятого рішення, просила скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

В судове засідання сторони не з'явилися, належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи, у зв'язку з чим судова колегія вважає за можливим розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право:

1) постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін;

2) скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог;

3) змінити рішення;

4) постановити ухвалу про скасування рішення суду першої інстанції і закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду має бути законним та обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно з законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності зі ст.214 ЦПК України Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Такі вимоги закону судом першої інстанції були виконані.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції послався на положення ст.203,215,216 ЦК України та виходив з того, що вказаний договір укладено з порушенням закону та прав позивача на виконання рішення суду за рахунок арештованого нерухомого майна та відповідачу ОСОБА_2 було достеменно відомо, що договір дарування вказаної нежитлової будівлі з підсобними приміщеннями, укладений між ОСОБА_7 та нею, визнано рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 01.07.2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Луганської області від 26.07.2016 року недійсним, а тому дійшов висновку про обгрунтованість позову.

Судова колегія погоджується з вказаними висновками суду.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст.10,60 ЦПК України).

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред'явлена тільки особами, визначеними у ЦК й інших законодавчих актах, що встановлюють оспорюваність правочинів - а саме, однією зі сторін, або заінтересованою стороною, тобто права яких вже порушені укладенням договору.

Положеннями п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановленого відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв'язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 17.02.2014 року накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_6В та ОСОБА_7 в межах суми стягнення 319 960 грн.

Відповідно до рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 09.04.2014 року, яке набрало законної сили 22.04.2014 року, з ОСОБА_6, ОСОБА_7 І С.Б. на користь ОСОБА_3 стягнуто в солідарному порядку суму боргу у розмірі 319 960 грн. та судові витрати у розмірі 3 199,60 грн..

Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 01.07.2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Луганської області від 26.07.2016 року договір дарування нежитлової будівлі з підсобним приміщенням від 18.02.2014 року, які знаходиться за адресою: Луганська область, м. Рубіжне, вул. Б. Хмельницького, 79-А та складають 43/100 часток цілого об'єкту, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 визнано недійсним.

Згідно відповіді на звернення від 21.12.2015 року № 17505, наданої відділом державної виконавчої служби Рубіжанського міського управління юстиції, залишок заборгованості ОСОБА_7 перед ОСОБА_3 по виконавчому листу 2/425/189 від 09.04.2014 року станом на 02.09.2015 року складає 322 176,32 грн..

Згідно рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 10.10.2016 року з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 стягнуто в солідарному порядку інфляційні нарахування у розмірі 201 562,54 грн. та три відсотки річних у розмірі 20 067,09 грн., а всього 221 629,63 грн..

В провадженні відділу державної виконавчої служби Рубіжанського міського управління юстиції на примусовому виконанні знаходиться виконавчий лист № 2/425/664/16 від 09.11.2016 року про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 інфляційних нарахувань у розмірі 201 562,54 грн. та три відсотки річних у розмірі 20067,09 грн., а всього 221 629,63 грн., що підтверджується копією постанови про відкриття виконавчого провадження від 16.11.2016 року ВП№ 52894233.

Відповідно до відповіді приватного нотаріуса Рубіжанського міського нотаріального округу Луганської області ОСОБА_8 від 28.12.2016 року, нею на примірнику договору дарування нежитлової будівлі за р. № 237 від 18.02.2014 року, який зберігаються в матеріалах нотаріальної справи та в реєстрі нотаріальних дій №1 2014 р. проставлено відмітки про визнання нотаріально посвідченого договору недійсним.

Згідно копії витягу за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об'єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.12.2016 року та копії договору дарування від 13.10.2016 року № 490, ОСОБА_2 передала безоплатно на підставі договору дарування у власність ОСОБА_4 43/100 часток нежитлової будівлі з підсобними приміщеннями, які знаходяться за адресою: Луганська область, м. Рубіжне, вул. Б. Хмельницького, 79-А.

Допитана в якості свідка приватний нотаріус Рубіжанського міського нотаріального округу Луганської області ОСОБА_8 пояснила суду, що ОСОБА_2 зверталася до неї для посвідчення оспорюваного договору дарування, однак вона їй відмовила внаслідок того, що їй було відомо про рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 01.07.2016 року та апеляційного суду Луганської області від 26.07.2016 року, якими договір дарування від 18.02.2014 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 визнано недійсним.

Крім того, судом при вирішенні вказаного питання були враховані копії документів з цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Кутєнікової ОСОБА_9 ОСОБА_10 про визнання договорів недійсними, згідно з якими ОСОБА_2 отримувала процесуальні документи по справі, написала заяву на адресу суду про слухання справи за її відсутності, їй надсилалося копію рішення суду першої інстанції, в подальшому також надіслані повістки до апеляційного суду при розгляді апеляційної скарги на зазначене рішення, які згідно поштових відправлень остання отримувала.

Враховуючи наведені вище обставини, суд правильно дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 було достеменно відомо, що договір дарування нежитлової будівлі з підсобними приміщеннями, які знаходиться за адресою: Луганська область, м. Рубіжне, вул. Б. Хмельницького, 79-А та складаються з 43/100 часток цілого об'єкту, укладений між ОСОБА_7 та нею, визнано рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 01.07.2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Луганської області від 26.07.2016 року недійсним, а тому вона свідомо здійснила відчуження зазначеного майна, фактично не є його власником, оскільки на момент вчинення правочину існувало чинне рішення суду про визнання договору дарування між нею та ОСОБА_7 недійсним.

За таких обставин у суду були підстави для задоволення позову позивача та визнання вказаного договору дарування між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 недійсним, оскільки підстав вважати, що спірний договір дарування відповідає положенням ч.1 ст. 203 ЦК України, не має.

Доводи апеляційної скарги, що апелянт ОСОБА_11, не знала про те, що договір дарування від 18.04.2014 року був визнаний недійсним, оскільки не була присутня в судовому засіданні при розгляді справи, не отримувала рішення суду, на увагу не заслуговують, оскільки ці ствердження спростовуються, як вже зазначалося вище, матеріалами справи, а також показами свідка приватного нотаріуса Рубіжанського міського нотаріального округу Луганської області ОСОБА_8.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги з посиланням на положення ст.388 ЦК України стосовно того, що в даному випадку слід звертатися з віндикаційним позовом, а тому підстав для визнання договору дарування недійсним за ст.251,216 ЦК України, у суду першої інстанції не було.

Віндикація (від лат. Vindicatio захист) - витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника.

Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об'єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Віндикаційний позов ґрунтується передусім на тому, що право власності на річ є абсолютним і слідує за річчю, зберігаючись навіть у випадку незаконного вибуття з володіння власника та в період перебування в незаконному володінні іншої особи.

Отже, саме власник майна наділений таким правом звертатися до суду з віндикаційним позовом про витребування своєї речі, а в даному випадку позивач не є таким власником зазначеного майна. Проте, правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визнаючи їх статус як «заінтересовані особи» ( відповідно до ст.215,216 ЦК України).

Судова колегія погоджується з висновком суду про те, що з огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Отже, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Наведеному повністю відповідає і положення п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

При цьому, як було з'ясовано судом першої інстанції, позивач є заінтересованою особою, права та законні інтереси якого були порушені вчиненням спірного договору дарування, у зв'язку з чим захист свого порушеного права позивача полягає у приведенні сторін недійсного правочину до того стану, який вони, сторони, мали до вчинення правочину, оскільки результатом приведення сторін у первинний вигляд є повернення майна ОСОБА_12, яка є солідарним боржником з ОСОБА_6 перед позивачем відповідно до рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 09.04.2014 року про стягнення боргу, яке є чинним, а тому доводи апеляційної скарги з приводу того, що порушення прав та законних інтересів позивача у зв'язку з укладенням спірного договору дарування не було доведено позивачем, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки саме через визнання зазначеного договору дарування недійсним, власником спірного майна залишається ОСОБА_12 і в цьому разі позивач (заінтересована особа) може реалізувати своє право на виконання боргових зобов'язань солідарного боржника ОСОБА_12 перед позивачм за вище вказаним рішенням суду, і, як наслідок, відновлення останнім свого порушеного права та законного інтересу.

Отже, враховуючи встановлені судом першої інстанції обставини, судова колегія приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Зазначені апелянтом обставини не знайшли свого об'єктивного підтвердження в ході розгляду справи в апеляційній інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи заяву, суд першої інстанції в достатньо повному об'ємі з'ясував обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст. 303,307, 309, 313-315, 317 ЦПК України, судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Луганської області,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 24 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги.

Головуючий Єрмаков Ю. В.

Судді: Лозко Ю.П.

Назарова М.В.