Провадження №2/760/98/17
В справі № 760/762/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2017 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря - Хілюк І.О.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідачки- ОСОБА_8

представника відповідачки - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права на частку у спільному майні, набутому протягом проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу;

та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права на частку у спільному майні, набутому протягом проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання права на частку у спільному майні, яке набуто протягом проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Посилається в позові на те, що протягом 2006-2010 років проживав з відповідачкою однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

За час спільного проживання ними були придбано меблі, кухонне начиння, інструменти, робочий одяг тощо, які ними були поділені добровільно.

Частина спільно набутого майна знаходиться за його місцем проживання у АДРЕСА_3, а решту спільно набутого майна відповідачка вивезла та зберігає частину за своїм місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1, а іншу частину у належному їй у гаражному боксі НОМЕР_1 в Гаражно-будівельному кооперативі «Зеленогірський» за адресою: м. Київ, вул. Корсунь-Шевченківська,7.

Зазначає, що останні два роки відповідачка неодноразово заявляла, що хоче переділити меблі, інструменти, тощо, отже наявні підстави для судового спору про спільно набуте майно у зв'язку з розбіжностями щодо поділу спільного майна , придбаного в період з 2006 року по 2010 рік.

Ці розбіжності між ними виникли під час судового процесу в іншій цивільній справі.

В подальшому позивач зменшив розмір позовних вимог і просить визнати за ним право власності на частку в майні загальною вартістю 13 502 грн. 50 коп. - ? спільно набутого майна загальною вартістю 27 005 грн.00 оп., набутому протягом часу їх проживання однією сім'єю, а саме: телевізор «Самсунг» діагоналлю 37 дюймів вартістю 6800 грн.00 коп., меблевий гарнітур для передпокою: дзеркало, шафа, вішалка, тумба для взуття загальною вартістю 1100 грн.00 коп., ліжко двоспальне вартістю 3300 грн.00 коп., пральну машину «Атлант» вартістю 3200 грн.00 коп., кутовий кухонний диван вартістю 1100 грн. 00 коп.( п.7 зустрічного позову), крісло вартістю 450 грн.00 коп., килимове покриття 3х4 вартістю 600 грн. 00 коп.(п.13 зустрічного позову), дві супутникові антени загальною вартістю 1300 грн.00 коп. кожна вартістю 650 грн.00 коп. ( п.17 зустрічного позову), шафа платяна з тумбою вартістю 1100 грн.00 коп. (п.6 зустрічного позову), газова колонка «Юнкерс» вартістю 1960 грн.00 коп., газовий котел «Атон» вартістю 2195 грн.00 коп., набір кухонних меблів вартістю 7200 грн.00 коп. ( п.2 зустрічного позову).

Враховуючи, що вони не можуть дійти згоди з приводу розподілу даного майна, просить задовольнити позов.

Відповідачка в судовому засіданні проти позову заперечувала в частині обсягу майна і пред'явила зустрічний позов, підтвердивши проживання з позивачем однією сім»єю сім'єю без реєстрації шлюбу.

Зазначила, що після припинення сімейних відносин у 2010 році вони домовились про розподіл спільно набутого майна, перелік якого позивач в позові зазначає невірно.

Він не дав їй можливості забрати майно, а пред'явив позов до Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області про виділення частки із спільної часткової власності, поділ домоволодіння та примусове припинення права власності.

Все її майно залишилось у володінні позивача, який не допускає її до будинку, в якому вони разом проживали.

Зазначає, що нею було сплачено позивачу 500 доларів США компенсації за більшу частку у спільному майні, що підтверджується його особистою розпискою.

Просить визнати за нею право власності на спільно набуте майно за час спільного проживання в період з жовтня 2006 року по січень 2010 року, а саме: газову плиту «Indesid» вартістю 1750 грн.00 коп.; набір кухонних меблів вартістю 7 200 грн.00 коп.; тумбу на кухню вартістю 200 грн.00 коп.; витяжку вартістю 570 грн.00 коп.; кутовий диван + крісло бежевого кольору вартістю 3500 грн.00 коп.; платяну шафу + тумба вартістю 1100 грн.00 коп.; кутовий кухонний диван вартістю 1100 грн.00 коп.; табуретки вартістю 160 грн.00 коп.;умивальник з тумбою в ванну кімнату вартістю 600 грн.00 коп.;дзеркало для ванни вартістю 480 грн.00 коп.; килимки для ванни вартістю 130 грн.00 коп.;корзину для білизни вартістю 150 грн.00 коп.; килим 3х4 вартістю 600 грн.00 коп.;килимові доріжки 2 шт. вартістю 300 грн.00 коп.;ліжко вартістю 2000 грн.00 коп.;тюль в велику кімнату вартістю 900 грн.00 коп.;супутникову тарілку з декодером вартістю 650 грн.00 коп.;світильник на кухню вартістю 180 грн.00 коп.; бра на кухню вартістю 80 грн.00 коп.;бетонозмішувач вартістю 1799 грн.00 коп.;гладильну дошку вартістю 280 грн.00 коп.; драбину-стремянку вартістю 480 грн.00 коп., а всього на загальну суму 24 059 грн.00 коп. (двадцять чотири тисячі п'ятдесят дев'ять грн.)

Просить визнати за позивачем право власності на спільно набуте майно за час спільного проживання в період з жовтня 2006 року по січень 2010 року, а саме: супутникову антену, вартістю 650 грн.00 коп.;газову колонку «Юнкерс», вартістю 1960 грн.00 коп.;газовий котел «Атон», вартістю 2195 грн.00 коп.;холодильник «Атлант», вартістю 3222 грн.00 коп., на загальну суму 8 027 грн. 00 коп.( вісім тисяч двадцять сім грн.) В іншій частині позову просила відмовити.

Зазначила при цьому, що частина майна, приведена в первісному позові, в порядку проведеного ними розподілу перейшла їй, а саме: кутовий кухонний диван вартістю 1100 грн. 00 коп.( п.7 зустрічного позову /, килимове покриття 3х4 вартістю 600 грн. 00 коп.(п.13 зустрічного позову), дві супутникові антени загальною вартістю 1300 грн.00 коп. кожна вартістю 650 грн.00 коп. ( п.17 зустрічного позову), шафа платяна з тумбою вартістю 1100 грн.00 коп. (п.6 зустрічного позову), набір кухонних меблів вартістю 7200 грн.00 коп. ( п.2 зустрічного позову).

Виходячи з цього, просить задовольнити зустрічний позов.

Представник позивача в судовому засіданні проти зустрічного позову заперечував з підстав, приведених у первісному позові.

Обидві сторони в процесі розгляду справи заявили про застосування строків позовної давності до вимог одне другого.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивачів, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю ,але не перебувають в шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлене письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що протягом жовтня 2006 року - січня 2010 року вони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу і в цей період придбали спільне майно, яке було ними добровільно розподілене у 2010 році після припинення спільних відносин, які притаманні подружжю.

Крім того, 24 червня 2008 року відповідно до договору купівлі-продажу жилого будинку, посвідченого державним нотаріусом Переяслав-Хмельницької районної державної нотаріальної контори Воробей О.М., сторони придбали будинок за адресою: АДРЕСА_2 і є співвласниками вказаного будинку по 1/2 частині.

Дані обставини встановлені рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 20 жовтня 2014 року, залишеним без змін у цій частині рішенням Апеляційного суду Київської області від 04 лютого 2015 року.

/ а.с. 9 - 14; 50 - 67; 128 - 129 /

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, належність сторонам будинку на праві власності в рівних частках повторному доказуванню не підлягає.

Статтею 71 Сімейного кодексу України визначено способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зокрема, частиною 1 цієї статті встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Згідно ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Отже, оскільки сторони добровільно розподілили між собою спільно набуте майно в натурі, то кожен із них з часу розподілу майна став власником того майна, яке було ними розподілене і спільна сумісна власність була припинена внаслідок розподілу.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

В силу ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Так, згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до загальних положень цивільного права, позови про визнання права власності заявляються як у випадку спірності правовідносин сторін із приводу майна, які є відносними, так і внаслідок реалізації абсолютних прав на спірне майно.

Тобто, позов про визнання права власності на майно необхідний позивачеві тоді, коли інші особи не визнають належності йому цього майна або коли унеможливлюється реалізація позивачем свого права власності.

Судом встановлено, що в жовтні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом про поділ домоволодіння, стягнення грошової компенсації за зменшення частки в будинку, припинення права власності відповідачки на частку у будинку.

В подальшому уточнив позовні вимоги і просив визнати факт проживання з відповідачкою однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнати право власності на жилий будинок, придбаний під час спільного проживання, по ? частині за кожним, поділити будинок в натурі, виділити йому у власність жилий будинок, стягнувши з нього на користь відповідачки компенсацію за її частку у будинку в сумі 41 418 грн., припинивши її право власності на ? частку будинку.

Сторони в судовому засіданні підтвердили, що це привело до конфлікту між ними та спору щодо права власності на розподілене у 2010 році спільне майно.

Тобто станом на час звернення позивача до суду з позовом спір між сторонами триває.

Встановлено також, що з жовтня 2013 року в провадженні Переяслав- Хмельницького міськрайонного суду Київської області перебувала справа за заявою позивача про встановлення факту проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу.

Останнім рішенням суду від 18 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської обл. від 27 червня 2017 року, в задоволенні заяви було відмовленою.

Рішення суду набрало законної сили.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом даної норми закону початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Виходячи з викладеного вище, набрання рішенням суду законної сили 27 червня 2017 року, суд приходить до висновку, що сторонами не пропущено строк для звернення до суду і приведені сторонами в обгрунтування поданих заяв доводи не приймає до уваги.

Так, судом встановлено та не спростовується сторонами, в період спільного проживання ними було придбано майно, приведене в їх зустрічних позовах.

При вирішенні спору та визначення обсягу майна, на яке підлягає визнанню право власності за кожною із сторін, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 58 кодексу визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За правилами ст.59 ЦПК України обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, допитані в судовому засіданні за ініціативою позивача свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтвердили факт наявності в будинку майна, яке є предметом спору.

В той же час, природу походження даного майна вони пояснити не змогли і очевидцями обставин його придбання не були.

Позивач, посилаючись на придбання під час спільного проживання телевізора «Самсунг», ліжка двохспального та пральної машини «Атлант», будь-яких доказів його придбання під час спільного проживання суду не надав.

У свою чергу пояснив, що ліжко ним було придбано взагалі після припинення відносин з відповідачкою, однак було включено ним до позову з метою уникнення претензій відповідачки на нього.

В свою чергу відповідачка надала до суду копії товарних чеків, платіжних квитанцій, накладних, технічних паспортів, звіт про оцінку нерухомого майна з фототаблицями, які відображають наявність спірного майна в житловому будинку у АДРЕСА_2, є належними доказами в розумінні вимог ст.58 ЦПК України і доводять факт придбання сторонами даного майна в період спільного проживання.

/ а.с. 155 - 184 /

Період спільного проживання з жовтня 2006 року по січень 2010 року сторонами не оспорюється.

Суд при цьому зважає на те, що сторони визнали, що ними у 2010 році відбувся поділ спільного майна, а на даний час існує спір щодо визнання права власності на вже поділене між ними майно.

Відповідно до ч.2 ст.183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

За змістом даної норми закону подільність речей набуває особливого правового значення стосовно поділу об'єктів спільної власності.

Так, кожний з учасників спільної часткової власності має право вимагати виділу своєї частки із спільного майна в натурі.

Однак таке право може бути реалізоване у разі подільності спільного майна.

За змістом ст.ст.364, 365 ЦК України якщо виділити частку в натурі неможливо без втрати цільового призначення майна, учаснику, що виділяється, присуджується грошова компенсація.

Неподільність речі враховується також у разі припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Неподільність речей має враховуватися також, відповідно до ст.71 Сімейного кодексу України, при поділі спільного сумісного майна подружжя.

Звертаючись до суду, позивач просить визнати за ним право власності на ? частину переліченого ним в уточненій позовній заяві від 09 грудня 2016 року майна.

На виконання вимог ч.4 ст.10 ЦПК України позивачу неодноразово роз»яснювалися вимоги закону щодо неподільності речей та порядку розподілу спірного майна, однак останній через свого представника наполягав саме на такому вирішенні спору.

Виходячи з викладеного вище, неподільності даних речей, вимоги позивача не можуть бути задоволені в пред»явленому ним вигляді.

Відповідачка в судовому засіданні пояснила, що компенсувала позивачу частину майна, передавши йому 500 дол. США за перевищення вартості майна, яке вони домовилися поділити і яке перейшло їй.

Заперечуючи ці обставини, позивач посилався на те, що дані кошти ним були взяті у неї в борг для погашення боргу за укладеним ним кредитним договором.

З точки зору закону при наявності боргових зобов»язань суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Зі змісту розписки позивача вбачається, що вона не містить застережень щодо повернення боргу, а тому з точки зору закону не може свідчити про наявність боргових відносин між сторонами.

Крім того, судом встановлено та підтверджено позивачем, кредитний договір був укладений саме позивачем і доказів того, що кошти, взяті в кредит, були використані в інтересах сім'ї, останнім суду надано не було.

/ а.с. 79 - 87; 102 - 125 /

Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог сторін та їх часткове задоволення.

Керуючись ст.ст.15,16, 183,256, 261, 267,319, 364,365,392 ЦК України, ст.ст. 3,4,10, 11,59-61, 209,212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позови задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на спільно набуте майно за час спільного проживання в період з жовтня 2006 року по січень 2010 року, а саме:

-супутникову антену вартістю 650,00 грн.;

-газову колонку «Юнкерс» вартістю 1 960,00 грн.;

-газовий котел «Атон» вартістю 2 195,00 грн.;

-холодильник «Атлант» вартістю 3 222,00 грн. , а всього на суму 8 027,00 грн. ( вісім тисяч двадцять сім грн.)

Визнати за ОСОБА_4 право власності на спільно набуте майно за час спільного проживання в період з жовтня 2006 року по січень 2010 року, а саме:

-газову плиту «Indesid» вартістю 1 750,00 грн.;

- набір кухонних меблів вартістю 7 200,00 грн.;

-тумбу на кухню вартістю 200,00 грн.;

- витяжку вартістю 570,00 грн.;

-кутовий диван + крісло бежевого кольору вартістю 3 500,00 грн.;

-платяну шафу + тумбу вартістю 1 100,00 грн.;

-кутовий кухонний диван вартістю 1 100,00 грн.;

-табуретки вартістю 160 грн.;

-умивальник з тумбою в ванну кімнату вартістю 600,00 грн.;

-дзеркало для ванни вартістю 480,00 грн.;

-килимки для ванни вартістю 130,00 грн.;

-корзину для білизни вартістю 150,00 грн.;

-килим 3х4 вартістю 600,00 грн.;

-килимові доріжки 2 шт. вартістю 300,00 грн.;

-ліжко вартістю 2 000,00 грн.;

-тюль в велику кімнату вартістю 900,00 грн.;

-супутникову тарілку з декодером вартістю 650,00 грн.;

-світильник на кухню вартістю 180,00 грн.;

-бра на кухню вартістю 80,00 грн.;

-бетонозмішувач вартістю 1 799,00 грн.;

-гладильну дошку вартістю 280,00 грн.;

-драбину вартістю 480,00 грн., а всього на суму 24 059 грн. (двадцять чотири тисячі п'ятдесят дев'ять грн.).

В задоволенні решти вимог первісного та зустрічного позовів відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Суддя