УХВАЛА

іменем україни

19 липня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Порто-Франко» до ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості за договором про надання в тимчасове користування індивідуального сейфу для зберігання цінностей за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Порто-Франко» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Порто-Франко» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Порто-Франко» (далі - ПАТ АБ «Порто-Франко») звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 21 жовтня 2011 року між ПАТ АБ «Порто-Франко» та ОСОБА_3 був укладений договір, на підставі якого банк надав відповідачу в тимчасове користування індивідуальний сейф для зберігання цінностей. Строк дії договору до 21 лютого 2012 року.

Після спливу строку договору відповідач не повернув ключ від сейфа, не з'явився за отриманням цінностей та продовжував користуватися сейфом.

З урахуванням зазначеного банк просив стягнути з відповідача передбачені договором санкції: за збереження цінностей після закінчення терміну оплати - 10 грн на добу за період з 21 лютого 2012року по 14 квітня 2015року на загальну суму 11 490 грн; за нез'явлення за отриманням цінностей після закінчення строку дії договору - 10 % за кожен день нез'явлення від вартості послуг за період з 21 лютого 2012року по 14 квітня 2015 року на загальну суму 11 490 грн; за неповернення ключа від сейфу - 1 тис. грн, а всього 23 980 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16 серпня 2016 року, у задоволенні позову ПАТ АБ «Порто-Франко» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ АБ «Порто-Франко» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ АБ «Порто-Франко», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відповідач порушив умови договору (після спливу строку договору не повернув ключ від сейфа, не з'явився за отриманням цінностей та продовжував користуватися сейфом), тому у банка виникло право на застосування передбачених договором санкцій право та право на звернення до суду з даним позовом у лютому 2012 року, однак банк звернувся до суду з позовом у серпні 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Проте погодитись із таким висновком судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що на підставі договору від 21 жовтня 2011 року банк надав відповідачу в тимчасове користування індивідуальний сейф для зберігання цінностей, що розташований в приміщенні банку по вул. Пушкінській, 10 у м. Одесі.

Строк дії договору до 21 лютого 2012 року.

Після спливу строку договору відповідач не повернув ключ від сейфа, не з'явився за отриманням цінностей та продовжував користуватися сейфом. Це підтверджується: карткою реєстрації договорів, в який фіксуються дані про відкриття клієнтом сейфу. В зазначеній картці зафіксовано, що відповідач скористався індивідуальним сейфом лише один раз - в день укладення договору; актом відкриття сейфу від 14 квітня 2015 року, з якого вбачається, що в сейфі зберігалися речі відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків серед юридичних фактів є, зокрема, договори та інші правочини.

За положеннями ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтею 971 ЦК України передбачено, що до договору про надання особі банківського сейфа без відповідальності банку за вміст сейфа застосовуються положення цього Кодексу про майновий найм (оренду).

Стаття 759 ЦК України встановлює поняття договору найму, а саме: за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Частиною 1 ст. 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Частина 1 ст. 762 ЦК України встановлює, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно з ч. 1 ст. 763 ЦК України передбачає, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Пунктом п. 4.1 договору про надання в тимчасове користування індивідуального сейфу для зберігання цінностей договір діє до 21 лютого 2012 року, а в частині розрахунків клієнта з банком до повної їх сплати.

Установлено, що після спливу строку договору відповідач не повернув ключ від сейфа, не з'явився за отриманням цінностей та продовжував користуватися сейфом.

Статтею 764 ЦК України встановлено, що якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Тобто, ст. 764 ЦК України передбачає таку правову конструкцію, як поновлення договору найму, яка зводиться по суті до автоматичного продовження попередніх договірних відносин на той самий строк без укладення нового договору за умови, по-перше, що наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, та, по-друге, відсутні заперечення наймодавця протягом одного місяця.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, на зазначене уваги не звернув, не визначився з характером спірних правовідносин й правовою нормою, що підлягає застосуванню; не сприяв повному й всебічному з'ясуванню обставин справи, не врахував, що правовідносини між сторонами після 21 лютого 2012 року продовжувались, а тому дійшов передчасного висновку про те, що позивач пропустив строк звернення до суду із даним позовом.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Порто-Франко» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Порто-Франко» задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 серпня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик