Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2017 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Цуранова А. Ю. ,

при секретарі - Солом'яна Л. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду м. Біла Церква позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2016 року позивач звернулась до суду з позовною заявою про стягнення боргу за розпискою.

Вказувала, що 29.11.2012 року відповідач ОСОБА_2 під договір позики (розписку) позичив в неї 305 000 грн. строком на 12 місяців - до 29.11.2013 року.

Посилаючись на ухилення відповідача від повернення суми боргу, позивач просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 305 000 грн. боргу та 3 050 грн. судового збору.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов та просили його задовольнити. Крім того, позивач пояснила, що вказану суму коштів вона особисто позичала відповідачу. При цьому був присутнім її онук ОСОБА_3 та син ОСОБА_4, який і писав розписку. Пачка позичених нею грошових коштів була товщиною більше 10 см. Раніше відповідачу вона ніколи не позичала грошові кошти, йому позичав її син ОСОБА_4

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували відносно задоволення позову. Відповідач пояснив, що ніколи не брав грошові кошти у позивача, а позичав їх у її сина ОСОБА_4, при цьому отримуючи від нього гроші підписував певні розписки, які надавав йому ОСОБА_4

Заслухавши пояснення позивача, відповідача та їх представників, покази свідків та дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

В матеріалах справи міститься договір позики від 29.11.2012 року на суму 305 000 грн., що є еквівалентом 37 500 доларів США. Останній з чотирьох аркушів договору містиь підписи сторін по справі.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_4 надав покази про те, що позивач по справі являється його матір'ю, а відповідачу він раніше неодноразово позичав грошові кошти. Наявний у справі договір позики писав саме він, а його матір та відповідач підписали його. Під час передачі коштів його матір'ю він був присутнім, кошти були в пакеті, товщина стопки була 10-15 см. Відповідач повертав йому кошти, але позичені саме в нього та по його розпискам.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_5 надав покази про те, що позивач являється його першою жінкою, а відповідач є сином його двоюрідного брата. Відповідач неодноразово позичав кошти у сина позивача, а щодо позики відповідачем коштів у позивача йому невідомо.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_3 надав покази про те, що позивач по справі це його бабуся. 29.11.2012 року ОСОБА_4 була створена розписка, оскільки позивач погано бачить. Свідок був присутнім при отриманні відповідачем коштів та підписанні останнім розписки. Кошти були в пакеті, товщина купюр 15-20 см.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Положеннями частин 1, 4 статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 2 ст. 626 ЦК України договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов'язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов'язку щодо першої сторони.

В силу вимог ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

В силу вимог ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей.

Положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України закріплено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

З аналізу вказаних правових норм вбачається, що за своїми ознаками договір позики є реальним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей та обов'язки за ним виникають лише для однієї сторони - позичальника, який отримавши у власність передані позикодавцем гроші зазвичай стає зобов'язаним їх повернути позикодавцеві.

Таким чином, обов'язковими умовами за наявності яких договір позики вважається укладеним є передача позикодавцем коштів та їх отримання позичальником, а також наявність у позичальника зобов'язання повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) на визначених умовах.

Відповідно висновку щодо застосування норм права, що викладений в постанові Верховного Суду України № 6-63цс13 від 18.09.2013 року, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

В судовому засіданні встановлено, що наявний у справі договір позики складений ОСОБА_4, при цьому підписи позивача та відповідача містяться лише на одному з його аркушів (а.с. 39), який за своїм змістом не містить будь-яких умов щодо передачі та отримання грошових коштів, а також зобов'язання відповідача повернути їх.

За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні відповідач заперечував щодо отримання ним грошових коштів у позивача та укладення з нею договору позики, вказував про наявність між ним та ОСОБА_4 договірних правовідносини з приводу позики грошових коштів. В свою чергу позивач не надав належних доказів (документів) відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження передачі відповідачу грошових коштів.

Покази допитаних в судовому засіданні свідків у відповідності до ч. 2 ст. 59 ЦПК України не можуть бути підтвердженням факту укладення між сторонами на відповідних умовах договору позики.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та оскільки позивачем та її представником не доведено в судовому засіданні, а судом не встановлено про погодження сторонами істотних умов договру позики за наявності яких він вважається укладеним, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя А. Ю. Цуранов