Справа № 464/910/17 Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/783/5388/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 М. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Мікуш Ю.Р., Струс Л.Б.

секретаря: Симця В.І.

за участю: ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 10 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування квартирою та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 10 липня 2017 року в задоволенні первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування квартирою відмовлено.

Зустрічний позов задоволено.

Зобовязано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_4 та неповнолітнім ОСОБА_6, ОСОБА_7 перешкод у користуванні квартирою №126 по вул. Коломийська, 19 у м.Львові.

Вселено ОСОБА_4 та неповнолітніх ОСОБА_6, ОСОБА_7 у квартиру АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 640 грн. сплаченого судового збору.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що ОСОБА_4 з травня 2015 року проживає у квартирі своєї мами, спірною квартирою не цікавиться та не сплачує комунальні послуги. Вказує, що ОСОБА_4 не доведено поважності причин не проживання у спірній квартирі, відтак її слід визнати такою, що втратила право на користування квартирою. Посилається на те, що твердження ОСОБА_4 про чинення їй перешкод у користуванні квартирою не підтверджено жодними доказами, а лише показами самої відповідачки. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову та задоволення первісного.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам відповідає.

Право на житло є одним з найважливіших соціально-економічних прав громадян. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і рішення суду.

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_2 належить на праві власності позивачу у справі ОСОБА_2, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на квартиру № Г-13606 від 14 лютого 1997 року.

У вказаній квартирі зареєстровані позивач ОСОБА_2, відповідач ОСОБА_4, їх неповнолітні діти ОСОБА_6, 13.08.2002р.н. та ОСОБА_7, 14.11.2006р.н., а також дружина позивача ОСОБА_8 та її донька ОСОБА_9, що стверджується довідкою з місця проживання та склад сімї і прописки виданою ЛКП «Старий Сихів» (а.с. 43).

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 64, ч. 3 ст. 156 ЖК України до членів сімї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла у подружжя не виникло право спільної власності), їх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство

У п. п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Тобто, підставою для визнання члена сімї власника таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, є його відсутність протягом року без поважних на це причини.

Встановлено, що причиною непроживання відповідачки у спірній квартирі є неприязні відносини, які виникли між нею та позивачем після розірвання шлюбу, а також відсутність можливості проживати у такій через створені позивачем перешкоди.

Зазначені обставини пітверджуються показаннями свідків та неодноразовими зверненнями відповідачки до правоохоронних органів щодо дій позивача (05.01.2015р., 28.01.2015р., 15.03.2016р., 01.05.2015р., 15.03.2016р, 05.01.2017р.). З приводу подій, що мали місце 01.05.2015 року здійснюється досудове розслідування за ч.1 ст.125 КК України. Крім того, відповідачка зверталась і до органу опіки та піклування про неможливість користування спірною квартирою, про що свідчить відповідь органу опіки та піклування Сихівської районної адміінстрації від 11.06.2015року (а.с. 95).

Надані позивачем акти та показання свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12, які пояснили, що вони не бачили відповідачки та її неповнолітніх дітей у квартирі та будинку близько двох років, підтверджують факт непроживання відповідачки у спірній квартирі з травня 2015р., проте, не свідчать про неповажність причин непроживання останньої .

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що непроживання відповідачки у спірній квартирі мало місце з поважних причин, а саме у звязку із створенням перешкод з боку позивача, а відтак обґрунтовано відмовив у задоволенні первісного позову.

Районний суд, встановивши, що у спірній квартирі зареєстровані відповідачка та неповнолітні діти сторін ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а позивачем чиняться перешкоди у користуванні квартирою, обґрунтовано задовольнив зустрічний позов щодо зобовязання відповідача не чинити ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_13 перешкод в користуванні вказаною квартирою та вселення їх у спірну квартиру.

Висновки суду достатньо мотивовані і підтверджені доказами, наявними в матеріалах справи.

Рішення суду відповідає вимогам процесуального та матеріального права, обставинам справи, доводи скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів підстав для скасування рішення не вбачає.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 10 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді: