У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ЗакропивногоО.В., Штелик С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, стягнення грошових коштів сплачених за договором, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 5 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 29 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 24 листопада 2015 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі - ТОВ «ЛК «Еталон»), поза торговельними та офісними приміщеннями укладено договір фінансового лізингу № 003215. Крім того, 24 листопада 2015 року позивачем згідно квитанції № ПН 118154 сплачено на розрахунковий рахунок відповідача грошові кошти в сумі 35 тис. грн за сільськогосподарську техніку згідно вказаного договору.

Позивач 2 грудня 2015 року письмово звернувся до відповідача із заявою про розірвання вказаного договору та повернення йому сплачених за договором коштів. При цьому, в такій заяві позивач чітко вказав свій банківський рахунок на який можна перерахувати грошові кошти.

Відповідач своїм листом від 16 грудня 2015 року відмовився задовольняти прохання позивача з підстав того, що згідно із ст. 12 п. 12.12. вказаного договору лізингу у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20 % від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія з організації даного договору лізингодержувачу не повертається.

Позивач зазначає, що відповідач безпідставно відмовив йому у поверненні грошових коштів, сплачених позивачем у зв'язку з укладенням спірного договору лізингу, а тому просив задовольнити позов.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 5 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 29 березня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ТОВ «ЛК «Еталон» на користь ОСОБА_3 35 тис. грн сплачених за договором лізингу. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «ЛК «Еталон», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги виходив із того, що положення п. 12.12 договору лізингу суперечать ч. 3 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки обмежує права ОСОБА_3, які йому гарантовані законом, а тому наявні підстави для задоволення позову.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що 24 листопада 2015 року ОСОБА_3 та ТОВ «ЛК «Еталон» уклали договір фінансового лізингу № 003215, за умовами якого відповідач повинен передати позивачу трактор МТЗ 622, у зв'язку з чим позивачем сплачено 35 тис. грн.

Судами також установлено, що договір фінансового лізингу укладався поза межами офісного приміщення ТОВ «ЛК «Еталон» у м. Луцьку, а не у м. Києві, без ознак офісного приміщення фірми, а тому дійшли висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Проте погодитись з такими висновками не можна.

Відповідно до п. 12.12 договору лізингу від 24 листопада 2015 року у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до підписання акту приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20 % від сплаченої суми авансових платежів. У такому випадку комісія за организацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

2 грудня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до ТОВ «ЛК «Еталон» з листом-заявою про розірвання вищезазначеного договору та просив повернути сплачені кошти.

Згідно із ч. 3, ч. 4 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж. У разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору. Споживач має право не повертати продукцію або результати роботи чи послуги до моменту повернення йому сплаченої ним суми грошей.

Згідно із ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Разом з тим, судами не було звернуто уваги на доводи представника відповідача про те, що відповідно до ст. 93 ЦК України місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Офіс ТОВ «ЛК «Еталон», з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи та здійснюється управління і облік розташований за адресою: вул. Кутузова, буд. 18/7, к. 613, м. Київ. Підписання договору відбулося за адресою: просп. Волі, 54, м. Луцьк. Зазначений офіс винаймається відповідно до договору оренди нежитлового приміщення від 25 липня 2015 року бізнес-партнером ТОВ «ЛК «Еталон» для розміщення працівників компанії. Таким чином, висновок судів про те, що договір підписано поза торговельними або офісними приміщеннями, є передчасним.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суди першої та апеляційної інстанції у порушення положень ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог; не надали належної правової оцінки доводам сторін та наданим ними доказам; не перевірили чи надано позивачем належні та допустимі докази на вказаних обставин, що є її процесуальним обов'язком згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України.

Крім того, суди стягнули кошти згідно умов договору, не розірвавши його, і не визнавши його недійсним. Тобто презумпція правомірності правочину не спростована.

Згідно із ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Виходячи з наведеного, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги із скасуванням судових рішень та направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» задовольнити частково.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 5 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 29 березня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.П.Штелик