Справа № 727/2156/17
Провадження № 2/727/837/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2017 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді Чебан В.М.

при секретарі Меренчук Р.Ю.

за участю представника позивача ОСОБА_1

за участю представника відповідача ТзОВ «ПМК №76» Мандзюк В.Б.

за участю представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5

розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернівецька пересувна механізована колона №76», ОСОБА_4 про визнання недійсним додаткової угоди до договору будівельного підряду, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ТДВ «Чернівецька пересувна механізована колона №76» та ОСОБА_4 про визнання недійсною додаткової угоди №3 від 09.06.2016 року до договору будівельного підряду №275 від 21.10.2014 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що30.08.1997 року між ним та ОСОБА_4 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4) був укладений шлюб, який зареєстрований у відділі реєстрації актів громадянського стану Чернівецького міськвиконкому за №1152.

Під час перебування у шлюбі, 21.10.2014 року з його згоди між ОСОБА_4 та Товариством з додатковою відповідальністю «Чернівецька пересувна механізована колона №76» було укладено договір будівельного підряду №275 з додатками до нього, із замовленням та безпосереднім фінансуванням будівництва нежилих приміщень у житловому будинку по АДРЕСА_1. Згідно умов договору, генпідрядник зобов'язався за рахунок коштів замовника організувати спорудження житлового будинку і передати замовнику конкретні нежитлові приміщення НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4 загальною площею 625,1 кв.м. у цокольному поверсі цього будинку, з розрахунку 6000 грн. за 1 кв.м. приміщень.

Позивач зазначає, що з моменту укладення договору будівельного підряду №275 від 21.10.2014 року фінансування будівництва здійснювалося за кошти із спільного сімейного бюджету. Згідно акту прийому-передачі від 22.01.2016 року ТДВ «ПМК-76» передав, а його дружина ОСОБА_4 прийняла нежитлові приміщення НОМЕР_1 площею 319,9 кв.м. Після передачі нежитлових приміщень НОМЕР_1, площею 319,9 кв.м., позивач з відповідачкою №2 ОСОБА_4 продовжували сплачувати відповідачу №1 ТДВ «ПМК-76» кошти з метою набуття у власність решти приміщень НОМЕР_2 площею 73,1 кв.м. та НОМЕР_4 площею 99,6 кв.м. Всього ними було сплачено 3 022 190 грн.,з яких: 1 919 400 грн. за приміщення НОМЕР_1, площею 319,9 кв.м. на яке отримано свідоцтво про право власності, та 1 102 790 грн. за приміщення НОМЕР_2 площею 73,1 кв.м. та НОМЕР_4 площею 99,6 кв.м., на які свідоцтва про право власності не отримано.

Разом з тим, як вказує позивач, йому нещодавно стало відомо про те, що між відповідачами 09 червня 2016 року було укладено додаткову угоду №3 до договору будівельного підряду №275, згідно умов якої відповідачами з 09.06.2016 року нібито було розірвано договір будівельного підряду №275 в частині нежитлових приміщень НОМЕР_2, та НОМЕР_4 у зв'язку із порушенням строків оплати.

При цьому, позивач стверджує, що згоди на розірвання договору будівельного підряду №275 він не давав, а сама додаткова угода №3 від 09.06.2016 року про нібито розірвання договору будівельного підряду №275 є фіктивною, так як відповідачами ніколи не виконувалася, а вчинена тільки з метою приховати від нього у майбутньому набуте спільне сумісне майно подружжя. На думку позивача, відповідачі не намагалися створити для себе правових наслідків, укладаючи оспорюваний правочин, та отримати правовий результат. В підтвердження цього, позивач зазначає, що незважаючи на факт укладення 09.06.2016 року угоди про розірвання договору будівельного підряду №275,відповідачка №2 протягом липня-листопада 2016 року продовжувала сплачувати відповідачу №1 кошти за майно згідно нібито розірваного договору будівельного підряду №275 та продовжувала користуватися приміщеннями НОМЕР_2 площею 73,1 кв.м. та НОМЕР_4 площею 99,6 кв.м., а відповідач №1 у свою чергу продовжував приймати такі кошти, та по сьогоднішній день не повернув надлишок отриманих коштів. Всього за приміщення НОМЕР_2 площею 73,1 кв.м. та НОМЕР_4 площею 99,6 кв.м. було сплачено 1 102 790 грн.

Вищевказане на думку позивача свідчить про наявність умислу обох сторін правочину на відсутність правових наслідків, обумовлених правочином про розірвання договору на момент його укладення.

З огляду на наведене, позивач просить визнати недійсною спірну угоду як таку яка є фіктивною на момент її укладення, та на укладення якої він не давав своєї згоди.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав викладених у позові.

Представник відповідача №1 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити в задоволенні позову. Вказував на те, що спірна угода була укладена внаслідок невиконання договору будівельного підряду щодо його оплати. При цьому, в якості підтвердження даних обставин, представник відповідача №1 вказував на те, що згідно договору будівельного підряду№275 від 21.10.2014 року за приміщення НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4 загальною площею 625 кв.м. необхідно було сплатити 3 750 000 грн. з розрахунку 6000 грн. за 1 м.кв. При цьому, відповідач №1 надав довідку про те, що відповідачкою №2 було сплачено тільки 2 972 190 грн. Також вказував суду на те, що відповідач №1 бажав для себе настання правових наслідків, які є притаманні угоді про розірванні договору, і в якості доказу надав копію договору будівельного підряду від 07.07.2016 року, укладеного з іншою особою, предметом якого є приміщення НОМЕР_2, площею 73,1 кв.м.

Від відповідачки №2 надійшла письмова заява про визнання позову та письмові пояснення в яких відповідачка №2 підтвердила, що в дійсності спірна угода укладалася лише про людське око, без наміру створення юридичних наслідків. Зазначила, що мотив здійснення такої угоди був викликаний сімейними розбіжностями з позивачем, з метою створити видимість припинення (розірвання) договору будівельного підряду, і таким чином в майбутньому убезпечити набуте майно від можливого його розподілу між сторонами. Саме з цих підстав частково була нарощена заборгованість по договору будівельного підряду, а з відповідачем №1 була досягнута згода щодо укладення мнимої угоди про розірвання договору будівельного підряду №275 з мотивів його невиконання. На думку, відповідачки №2 мнимість даної угоди підтверджується тим, що правові наслідки, які притаманні угоді про розірвання договору відсутні. Незважаючи на її укладення 09.06.2016р, даною угодою не вирішувалося питання про повернення відповідачці №2 надлишку сплачених коштів, який на момент 09.06.2016 року складав близько 270 тис. грн. Після 09.06.2016 року відповідачка №2 продовжила сплачувати відповідачу №1 кошти за приміщеннями НОМЕР_2 пл.73,1 кв.м. та НОМЕР_4 пл.99,6 кв.м, які були предметом нібито розірваного Договору будівельного підряду №275від 21.10.2014 року та продовжувала користуватися даними приміщеннями, а відповідач №1 продовжував приймати такі кошти, і не заявляв жодного заперечення щодо цього. При цьому, загальна сума доплати з врахуванням наявного надлишку коштів на момент розірвання договору склала 1 102 790 грн. Однак, незважаючи на те, що представник ТДВ «ПМК-76» позов не визнає, а з моменту відкриття провадження у справі пройшло вже три місяці, дані кошти ніхто так і не повернув, що свідчить про те, що ТДВ «ПМК-76» також не бажав настання правових наслідків притаманних угоді про розірвання на момент її укладення.

За твердженням відповідачки №2 всі дії, які вчинялися з моменту укладення спірної угоди про розірвання договору будівельного підряду №275 притаманні чинному договору, а не припиненому шляхом його розірвання. При цьому, на думку відповідачки №2 наступна зміна ставлення однієї із сторін до фіктивної угоди, не створює для сторін правових наслідків притаманних реальному договору, якщо на момент укладення такого фіктивного правочину волевиявлення на настання правових наслідків у сторін було відсутнє, і це підтверджується обставинами справи.

Представник відповідачки№2 в судовому засіданні підтримав заяву про визнання позову та надав аналогічні пояснення, що викладені у письмових заявах.

Заслухавши представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна вимога, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.08.1997 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 був укладений шлюб, який зареєстрований у відділі реєстрації актів громадянського стану Чернівецького міськвиконкому за №1152.

21.10.2014 року між ОСОБА_4 та Товариством з додатковою відповідальністю «Чернівецька пересувна механізована колона №76» було укладено договір будівельного підряду №275 із замовленням та безпосереднім фінансуванням будівництва нежилих приміщень у житловому будинку по АДРЕСА_1. Згідно умов договору, генпідрядник зобов'язався своїми силами і засобами та за рахунок коштів замовника організувати спорудження житлового будинку і передати замовнику конкретні нежитлові приміщення у цокольному поверсі цього будинку (секція 6) площею 580 кв.м.

Згідно додаткової угоди №1 від 21.10.2014 року до договору будівельного підряду №275 від 21.10.2014 року сторони погодили, що вартість 1 кв.м. приміщень складає 6000 грн.

В подальшому сторонами згідно додаткової угоди №2 від 17.07.2014 року до договору будівельного підряду №275 було уточнено предмет договору, а саме: встановлено загальну площу приміщень, які підлягають передачі генпідрядником замовнику у розмірі 625,1 кв.м, та розділено їх на чотири окремі приміщення: НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4.

Згідно плану квартирного (багатоповерхового) будинку, складеного БТІ, загальна реальна площа побудованих приміщень НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4 складає 559,7 кв.м, з яких: НОМЕР_1 - 319,9 кв.м; НОМЕР_2 - 73,1 кв.м.; НОМЕР_3 - 67,1 кв.м; НОМЕР_4 - 99,6 кв.м.

Як слідує з наданої відповідачем №1 довідки за підписом генерального директора та головного бухгалтера ТДВ «ПМК-76», відповідачкою №2 всього було профінансовано 2 972190 грн. Банківські виписки від 20.10.2014 року на 63720 грн., від 27.10.2014 року на 71750 грн., від 28.10.2014 року на 138500 грн., від 03.11.2014 року на 149000 грн., від 05.11.2014 року на 149000 грн., від 24.11.2014 року на 72000 грн., від 28.11.2014 року на 50000 грн., від 11.12.2014 року на 43000 грн., від 18.12.2014 року на 137300 грн., від 26.11.2014 року на 50000 грн., від 16.01.2015 року на 45000 грн., від 23.01.2015 року на 5000 грн., від 30.01.2015 року на 62000 грн., від 16.02.2015 року на 72000 грн., від 02.03.2015 року на 77000 грн., від 19.03.2015 року на 43000 грн., від 20.03.2015 року на 2000 грн., від 08.04.2015 року на 50000 грн., від 29.04.2015 року на 50000 грн., від 12.05.2015 року на 70000 грн., від 22.05.2015 року на 50000 грн., від 11.06.2015 року на 50000 грн., від 06.07.2015 року на 60000 грн., від 20.07.2015 року на 50000 грн., від 30.07.2015 року на 50000 грн., від 27.08.2015 року на 50000 грн., від 17.09.2015 року на 30000 грн., від 19.10.2015 року на 60000 грн., від 22.12.2015 року на 100000 грн., від 28.01.2016 року на 50000 грн., від 04.03.2016 року на 50000 грн., від 05.04.2016 року на 50000 грн., від 29.04.2016 року на 39800 грн., від 19.05.2016 року на 30120 грн., від 30.05.2016 року на 50000 грн., від 07.07.2016 року на 12000 грн., від 21.07.2016 року на 50000 грн., від 27.07.2016 року на 50000 грн., від 04.08.2016 року на 30000 грн., від 16.08.2016 року на 70000 грн., від 30.08.2016 року на 50000 грн., від 09.09.2016 року на 30000 грн., від 15.09.2016 року на 30000 грн., від 17.10.2016 року на 30000 грн., від 20.10.2016 року на 50000 грн., від 01.11.2016 року на 320000 грн., від 02.11.2016 року на 80000 грн.

Згідно акту прийому-передачі від 22.01.2016 року ТДВ «ПМК-76» передав, а ОСОБА_4 прийняла нежитлові приміщення НОМЕР_1 площею 319,9 кв.м. Загальна вартість даного приміщення із розрахунку 6000 грн. за 1 м.кв. склала1 919 400 грн. (319,9 х 6000 = 1 919 400 грн.)

Як встановлено судом, після передачі нежитлових приміщень НОМЕР_1, площею 319,9 кв.м., відповідачка №2 продовжувала сплачувати відповідачу №1 кошти з метою набуття у власність решти приміщень НОМЕР_2 площею 73,1 кв.м. та НОМЕР_4 площею 99,6 кв.м. Банківські виписки від 28.01.2016 року на 50000 грн., від 04.03.2016 року на 50000 грн., від 05.04.2016 року на 50000 грн., від 29.04.2016 року на 39800 грн., від 19.05.2016 року на 30120 грн., від 30.05.2016 року на 50000 грн., від 07.07.2016 року на 12000 грн., від 21.07.2016 року на 50000 грн., від 27.07.2016 року на 50000 грн., від 04.08.2016 року на 30000 грн., від 16.08.2016 року на 70000 грн., від 30.08.2016 року на 50000 грн., від 09.09.2016 року на 30000 грн., від 15.09.2016 року на 30000 грн., від 17.10.2016 року на 30000 грн., від 20.10.2016 року на 50000 грн., від 01.11.2016 року на 320000 грн., від 02.11.2016 року на 80000 грн. Всього на 1071920 грн.

Судом також встановлено, що приміщеннями НОМЕР_2 пл.73,1 кв.м. та НОМЕР_4 пл.99,6 кв.м, відповідачка №2 почала користуватися одночасно з передачею їй нежитлового приміщення НОМЕР_1, площею 319,9 кв.м., тобто 22.01.2016 року.

09.06.2016 року між відповідачами було укладено додаткову угоду №3 до договору будівельного підряду №275 від 21.10.2014 року, в якій зазначено, що у зв'язку із порушенням замовником умов договору будівельного підряду №275, генпідрядник вважає свої зобов'язання по вищевказаному договору розірваними в частині нежитлових приміщень НОМЕР_2, та НОМЕР_4 по АДРЕСА_1.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи незважаючи на факт укладення 09.06.2016 року спірної угоди, питання щодо повернення відповідачці №2 залишку наявної переплати станом на момент укладення угоди у сумі 250790 грн вирішено не було(банківські виписки від 28.01.2016 року на 50000 грн., від 04.03.2016 року на 50000 грн., від 05.04.2016 року на 50000 грн., від 29.04.2016 року на 39800 грн., від 19.05.2016 року на 30120 грн., від 30.05.2016 року на 50000 грн), а навпаки відповідачка №2 після укладення спірної угоди протягом до 02 листопада 2016 року продовжувала сплачувати відповідачу №1 кошти за майно згідно нібито розірваного договору будівельного підряду №275(банківські виписки від 07.07.2016 року на 12000 грн., від 21.07.2016 року на 50000 грн., від 27.07.2016 року на 50000 грн., від 04.08.2016 року на 30000 грн., від 16.08.2016 року на 70000 грн., від 30.08.2016 року на 50000 грн., від 09.09.2016 року на 30000 грн., від 15.09.2016 року на 30000 грн., від 17.10.2016 року на 30000 грн., від 20.10.2016 року на 50000 грн., від 01.11.2016 року на 320000 грн., від 02.11.2016 року на 80000 грн..). Всього за приміщення НОМЕР_2 площею 73,1 кв.м. та НОМЕР_4 площею 99,6 кв.м. після 09.06.2016 року було сплачено 802 000 грн.

На момент розгляду справи, відповідач №1 не представив суду докази повернення відповідачці №2 надлишку сплачених коштів як на момент укладення спірної угоди так і після.Також відповідач №1 не представив суду жодних доказів висловлення ним заперечення щодо відсутності у неї підстав для сплати коштів за майно по розірваному договору підряду.

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, незважаючи на факт укладення 09.06.2016р. спірної угоди,відповідачка №2 продовжувала користуватися приміщеннями НОМЕР_2 пл.73,1 кв.м. та НОМЕР_4 пл.99,6 кв.м, які були предметом нібито розірваного договору будівельного підряду №275від 21.10.2014 року, а відповідач до моменту повної оплати за приміщення не заявляв заперечення щодо користування приміщеннями.

При цьому, спрямування ж відповідачем №2 на адресу відповідачки №1 листа з проханням надати її реквізити вже під час розгляду справи в суді (після дачі сторонами пояснень), а саме 13.07.2017 року - судом до уваги не береться.

За таких обставин суд погоджується з тим, що вищевказані обставини свідчать про наявність умислу обох сторін правочину на відсутність правових наслідків, обумовлених правочином про розірвання договору на момент укладення спірної угоди від 09.06.2016 року.

Згідно приписів ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальнее настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до приписів статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

При фіктивному правочині у сторін правочину відсутній намір створити ті правові наслідки, які задекларовані у правочині. Тобто має місце лише імітація правочину. У діях сторін, що імітують правочин, відсутня головна ознака правочину - спрямованість на встановлення, припинення або іншу видозміну цивільних правовідносин.

Згідно роз'яснення наданого в пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9«Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Суд погоджується з тим, що викладена правова позиція надає можливість розрізнити між собою правочини, сторони яких дійсно мали на меті досягти відповідного правового результату від фіктивних правочинів, сторони яких не мали на меті настання правових наслідків, що обумовлені ним, оскількиправочин, який визнано фіктивним не є підставою для застосування реституції, як то притаманно іншим правочинам, які створюють для його учасників правові наслідки.

Проте, до спірних правовідносин відновлення первинного стану сторін не може бути застосовано, так як у сторін не настали правові наслідки, які притаманні угоді про розірвання правочину, оскільки незважаючи на факт укладення 09.06.2016 року спірної угоди про розірвання Договору будівельного підряду №275 від 21.10.2014р.відповідачка №2 продовжувала сплачувати відповідачу №1 кошти за майно згідно нібито розірваного договору будівельного підряду №275, а відповідач №1 у свою чергу продовжував приймати такі кошти.

В матеріалах справи відсутні відомості про повернення відповідачем №1 відповідачці №2 надлишку отриманих коштів, як на момент вчинення угоди про розірвання договору (09.06.2016 року) так і після, що свідчить про те, що відповідачі не намагалися створити для себе правових наслідків, укладаючи оспорюваний правочин, та отримати правовий результат.

Суд також враховує той факт, що після моменту вчинення спірної угоди, а саме 09.06.2016 року відповідачка №2 продовжила користуватися приміщеннями НОМЕР_2 площею 73,1 кв.м. та НОМЕР_4 площею 99,6 кв.м., а в матеріалах справи відсутні відомості про наявність заперечень відповідача №1 щодо користування приміщеннями аж до 15 листопада 2016 року, коли відповідачкою №2 було у повному обсязі сплачено кошти за приміщення НОМЕР_2 площею 73,1 кв.м. та НОМЕР_4 площею 99,6 кв.м.

При цьому, суд зазначає, що можлива наступна зміна ставлення однієї із сторін до фіктивної угоди, не створює для сторін правових наслідків притаманних реальному договору, якщо на момент укладення такого фіктивного правочину волевиявлення на настання реальних правових наслідків, що обумовлені ним, як того вимагає ч.5 ст.203 ЦК України,у сторін було відсутнє, і це підтверджується обставинами справи.

Надаючи оцінку доказам, що містяться в матеріалах справи, зокрема, квитанцій банку та квитанцій до прибуткових касових ордерів, та довідки відповідача №1 про сплату відповідачкою №2 коштів за майно згідно нібито розірваного договору будівельного підряду №275 від 21.10.2014 року, прийняття даних коштів відповідачем №1, а також відсутності факту повернення відповідачем №1 відповідачці №2 надлишку отриманих коштів після 09.06.2016 року, можна прийти до висновку, що вказаний правочин -додаткова угода №3 від 09.06.2016 року про розірвання договору будівельного підряду №275 від 21.10.2014 р. укладався, але на момент укладення - 09.06.2014 року не мав на меті намір створити правові наслідки для його сторін. Доказів протилежного відповідачем №1 представлено не було.

Таким чином, прийняття коштів відповідачем №1, неповернення надлишку отриманих коштів, та мовчазна згода на користування приміщеннями, суд розцінює як відсутність волевиявлення на настання реальних правових наслідків притаманних угоді про розірвання договору на момент її укладення а саме: 09.06.2016 року.

За таких обставин, судом на підставі досліджених матеріалів справи встановлено, що відповідачі не намагалися створити для себе правових наслідків та отримати правовий результат, укладаючи 09.06.2016 року оспорюваний правочин.

Суд не приймає до уваги заперечення відповідача №1 що спірна угода була укладена внаслідок невиконання договору будівельного підряду щодо сплати 3750000 грн. за приміщення НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4 загальною площею 625 кв.м. з розрахунку 6000 грн. за 1 м.кв, оскільки площа приміщень 625 кв.м. на момент укладення та внесення змін до договору будівельного підряду №275 була орієнтовною.

Як вбачається з представленого відповідачкою №2 плану квартирного (багатоповерхового) будинку, складеного БТІ, загальна фактична площа побудованих приміщень НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4 склала 559,7 кв.м, з яких: НОМЕР_1 - 319,9 кв.м; НОМЕР_2 - 73,1 кв.м.; НОМЕР_3 - 67,1 кв.м; НОМЕР_4 - 99,6 кв.м.

Окрім того, згідно представленого відповідачкою №2 витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.01.2016 року №51681750,право на набуття у власність приміщення НОМЕР_3 пл.67,1 м.кв. зі згоди відповідача №1 було відступлене відповідачкою №2 на користь іншої особи - ОСОБА_7Зданого витягу вбачається, що власником приміщення НОМЕР_3 пл.67,1кв.м. на момент розгляду справи є ОСОБА_7, а підстава набуття у власність приміщення НОМЕР_3 є договір будівельного підряду №289/1 та акт прийому-передачі датований 17.11.2015 року. Видавник Чернівецька ПМК-76.

А за таких обставин, враховуючи фактичну площу забудови, а також відступлене право на приміщення НОМЕР_3, загальна площа приміщень НОМЕР_1, НОМЕР_2, та НОМЕР_4 складає 492.6 кв.м., що відповідає сумі 2 955 600 грн. в розрахунку 6000 грн. за 1 м.кв, а не 3 750 000 грн. як зазначено відповідачем №1 ТДВ «ПМК-76».

Окрім того, відповідачем №1ТДВ «ПМК-76»у судовому засіданні надано довідку про те, що відповідачкою №2 ОСОБА_4 згідно договору будівельного підряду №275 від 21.10.2014 року всього було сплачено 2 972 190 грн., що в розрахунку 6000 грн. за 1 м.кв є більшою сумою, ніж та яка підлягала сплаті за приміщення НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_4 заг.пл.492,6 кв.м., які є предметом договору будівельного підряду №275 від 21.10.2014р.

Суд також не приймає доводи відповідача №1,що він бажав для себе настання правових наслідків, які притаманні угоді про розірванні договору,і що з цією метою він 07.07.2016 року уклав з іншою особою - ОСОБА_8 договір будівельного підряду №294, предметом якого є те ж саме приміщення НОМЕР_2, площею 73,1 кв.м., що було предметом договору будівельного підряду №275 від 21.10.2014р., укладеного з ОСОБА_4, і що в подальшому у зв'язку із неможливістю виконати укладений з ОСОБА_8 договір будівельного підряду №294, даний договір ним був розірваний згідно договору від 06.04.2016 року.

Наявність вищевказаного договору будівельного підряду з іншою особою - ОСОБА_8 щодо приміщення НОМЕР_2, площею 73,1 кв.м. спростовується листом ТДВ «ПМК-76», адресованого ОСОБА_4 15.11.2016 року (номер листа №211), в якому ТДВ «ПМК-76» станом на 15 листопада 2016 року запропонував заключити договір на фінансування приміщення НОМЕР_2.

Вищевказаний лист №211 від 15.11.2016 року, спростовує наявність на 15 листопада 2016 року будь-яких чинних договорів щодо приміщення НОМЕР_2, площею 73,1 кв.м. між ТДВ «ПМК-76» та іншими особами, в тому числі з ОСОБА_8, та засвідчує, що відповідачем №1 ТДВ «ПМК-76» жодних договорів з іншими особами щодо приміщення НОМЕР_2, площею 73,1 кв.м. не укладалися.

Додані відповідачем №1 квитанції щодо сплати коштів на рахунок ТДВ «ПМК-76» від імені ОСОБА_8 не дають можливості встановити по якому саме договору та за які саме приміщення здійснювалася оплата, так як призначення платежу сформульовано дуже загально (інвестиція житла, офіс по Героїв Майдану, 150) без посилання на реквізити відповідного договору та/або конкретне приміщення.

Також суд вважає необґрунтованими твердження відповідача №1 ТДВ «ПМК-76», що відповідачка №2ввійшла в зговір з позивачем і в судовому порядку намагається заволодіти майном відповідача №1, виходячи з наступного.

Відповідно положень договору будівельного підряду №275 від 21.10.2014р. відповідачка №2 має право набути у власність приміщення НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4 по АДРЕСА_1, орієнтовною площею 625 кв.м. виходячи із розрахунку 6000 грн. за 1 кв.м.

Згідно наявних в матеріалах справи квитанцій банку та квитанцій до прибуткових касових ордерів, а також довідки відповідача №1 вбачається, що відповідачкою №2 систематично здійснювалася оплата по договору будівельного підряду №275 від 21.10.2014р. Даний договір був чинний. В судовому порядку не оскаржувався.

Згідно положень ст. 876 ЦК України власником об'єкта будівництва або результату інших будівельних робіт і так є замовник.

А за таких обставин, є нелогічними твердження представника відповідача №1, що відповідачка №2 підписала угоду про розірвання договору будівельного підряду №275 від 21.10.2014 року, а в подальшому продовжувала сплачувати ТДВ «ПМК-76» кошти за майно, з метою щоб майбутньому ввійти в зговір з позивачем і в судовому порядку відстоювати те, що і так належало відповідачці №2 в силу укладеного договору будівельного підряду №275 від 21.10.2014р. та положень статті 876 Цивільного кодексу України.Тому суд, не бере до уваги доводи відповідача №1 з підстав, що наведені вище.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом ст.16 ЦК України, захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється, зокрема, шляхом: визнання правочину недійсним; відновлення становища, яке існувало до порушення; припинення правовідношення тощо.

Згідно ст.ст.60, 70 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, при цьому частки майна подружжя є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 876 ЦК України власником об'єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором.

Згідно неодноразово висловленої позиції ВСУ, майнове право - це право очікування, яке є складовою частиною майна, як об'єкта цивільних прав, та підлягає захисту в судовому порядку на загальних підставах.

В контексті вищевказаних норм судом встановлено, що позивач спільно з відповідачкою №2 згідно договору будівельного підряду №275 від 21 жовтня 2014 року мав право набути у спільну сумісну власність нежитлові приміщення НОМЕР_2 площею 73,1 кв.м. та НОМЕР_4 площею 99,6 кв.м у цокольному поверсі будинку по АДРЕСА_1, виходячи із фактично профінансованих об'ємів робіт.

Враховуючи вище викладене, суд констатує порушення прав та законних інтересів позивача, шляхом укладення спірної угоди, наявність якої створює перешкоди у реалізації ним свого законного права на оформлення справа спільної сумісної власності на майно.

Згідно до вимог статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Відповідно до ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальнее настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до приписів статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Як вбачається з матеріалів справи, з моменту укладення спірної угоди 09.06.2016 року, так і в подальшому протягом періоду проведення повної оплати за приміщення, правові наслідки, які притаманні угоді про розірвання були відсутні.

Тому спірна угода підлягає визнанню недійсною на підставі ст.234 ЦК України.

Окрім того, суд зазначає, що іншою підставою позову є те, що угода укладалася без згоди іншого з подружжя. При цьому, суд звертає увагу, що фіктивність угоди та укладення угоди без отримання згоди іншого з подружжя є взаємовиключними підставами позову, оскільки укладення угоди без згоди іншого з подружжя притаманне тільки договору, який тягне за собою настання реальних правових наслідків, на настання яких і потрібна згода іншого з подружжя, згоди ж на укладення фіктивного правочину не потребується, так як такий договір не тягне за собою правових наслідків, а тому суд задовольняє позов виходячи з положень статті 234 ЦК України, так як з матеріалів справи вбачається, що сторони на момент укладення спірної угоди 09.06.2016 року не бажали настання правових наслідків притаманних реальній угоді про розірвання договору.

Доводи відповідача №1 спростовуються матеріалами справи та не беруться до уваги судом з підстав, що наведені вище.

З огляду на наведене, керуючись ст.ст.15,16, 203, 215, 234,876 ЦК України, ст.ст.60,70 СК України, ст.ст. 10,11, 58, 60, 213-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_6 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернівецька пересувна механізована колона №76», ОСОБА_4 про визнання недійсним додаткової угоди до договору будівельного підряду - задовольнити.

Визнати недійсною Додаткову угоду №3 від 09.06.2016 року до Договору будівельного підряду №275 від 21.10.2014 року про розірвання Договору будіельного підряду №275 від 21.10.2014 року в частині приміщень НОМЕР_2 та НОМЕР_4.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Чернівецької області через Шевченківський районний суд м. Чернівці протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: