У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Департаменту соціального захисту населення Рівненської обласної державної адміністрації на рішення Зарічненського районного суду від 26 квітня 2017 року у справі за позовом Департаменту соціального захисту населення Рівненської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 про зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и л а:

У березні 2017 року Департамент соціального захисту населення Рівненської обласної державної адміністрації (далі - Департамент соцзахисту населення) звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про зобов'язання повернути Департаменту соцзахисту населення легковий автомобіль "ЗАЗ 11028", номер кузова НОМЕР_1, 2006 року випуску, отриманого ОСОБА_2

Рішенням Зарічненського районного суду від 26 квітня 2017 року Департаменту соцзахисту населення відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_1 за спливом позовної давності.

У поданій на рішення суду апеляційній скарзі позивач, вважаючи його незаконним і необґрунтованим, покликався на неповне з'ясування обставин справи та порушення судом норм процесуального і матеріального права.

На її обґрунтування зазначав, що 7 січня 2007 року інваліду І групи загального захворювання ОСОБА_2 (сину відповідача) Головним управлінням праці та соціального захисту населення Рівненської обласної державної адміністрації (з 2003 року правонаступником є Департамент соцзахисту населення) безкоштовно забезпечено легковим автомобілем "ЗАЗ 110280", 2006 року випуску, за рахунок державного бюджету. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_2 помер. Частина 2 ст. 38 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" та постанова Кабінету Міністрів України від 19 липня 2006 року № 999 "Про затвердження порядку забезпечення інвалідів автомобілями" (зі змінами від 26 квітня 2007 року № 661 „Про внесення змін до Порядку забезпечення інвалідів автомобілями") в редакції, що була чинна станом на день смерті інваліда, визначили умови залишення автомобіля у власності членів його сім'ї. Відповідач як член сім'ї померлого інваліда автомобіль Департаменту соцзахисту населення не повернула, правом залишити автомобіль у власності, сплативши його залишкову вартість в сумі 17 007, 27 гривень до державного бюджету, не скористалася. Однак про необхідність такої сплати відповідач неодноразово повідомлялася впродовж 2008-2012 років.

Вважає, що внаслідок несплати коштів членами сім'ї відповідача державному бюджету завдано матеріальної шкоди (збитків) у наведеному розмірі.

Судом залишено поза увагою те, що у разі несплати коштів автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж 10 років, повертається (вилучається) на користь головного управління соціального захисту або управління виконавчої дирекції у повному комплекті.

Не згоден із твердженнями суду щодо застосування до спірних правовідносин спеціальної позовної давності. Оскільки позивачем направлялись членам сім'ї ОСОБА_2 листи про роз'яснення умов залишення автомобіля чи його повернення (останній направлений 5 листопада 2015 року), тому вважав, що звернувся до суду в межах строку, передбаченого ст. 257 ЦК України.

З цих підстав просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції правильно виходив з пропуску позивачем позовної давності, встановленої законом для захисту порушеного цивільного права, про що в судовому засіданні відповідачем було заявлено відповідне клопотання. Щодо доказів про зупинення, переривання перебігу позовної давності чи поважності причин її пропущення, то їх за обставинами справи не вбачається.

Матеріалами справи встановлено, і ці обставини сторонами не оспорюються, що на підставі наказу Головного управління праці та соціального захисту населення Рівненської обласної державної адміністрації від 5 червня 2006 року № 199 інваліда І групи загального захворювання ОСОБА_2 забезпечено автомобілем "ЗАЗ 110280" ("Таврія") безкоштовно (а.с. 7).

Відповідно до акта приймання-передачі транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 7 червня 2006 року Закритим акціонерним товариством з іноземною інвестицією "Запорізький автомобілебудівний завод" передано, а ОСОБА_2 - одержано транспортний засіб М1 "ЗАЗ 110280", 2006 року виготовлення, номер кузова НОМЕР_1, номер двигуна НОМЕР_2 (а.с.8).

Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 9 червня 2006 року стверджено, що власником спірного автомобіля значиться ОСОБА_2 Дане свідоцтво містить вказівку про заборону відчуження, права продажу і передачі (а.с. 9).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_2 помер.

Спірні відносини виникли між сторонами з приводу подальшої передачі автомобіля "ЗАЗ 110280" на користь Департаменту соцзахисту населення або оплати його залишкової вартості з правом набуття власності на транспортний засіб.

На а.с. 16 міститься довідка-рахунок про результати розрахунку ступеня зношення автомобіля "ЗАЗ 110206", 2006 року випуску, що виданий інваліду ОСОБА_2 Убачається, що станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 року з урахуванням ступеня зношення 14, 20% та суми сплаченої за нього інвалідом вартість спірного автомобіля складає 17 007, 27 гривень (а.с.16).

Як з'ясовано судом, протягом 2008 - 2012 років позивач своїми письмовими повідомленнями від 24 березня 2008 року № 01-08/2/863, від 20 лютого 2009 року № 01-08/2/384, від 22 жовтня 2010 року № 01-08/2/2282, від 24 травня 2012 року № 01-08/2/876, від 24 травня 2012 року № 01-08/2/877, що вручені відповідачу, роз'яснив йому як члену сім'ї інваліда І групи загального захворювання ОСОБА_2, який помер, про необхідність перереєстрації або повернення отриманого в 2006 році автомобіля через органи управління праці та соціального захисту населення, а також запропоновано з'явитися для вирішення даного питання (а.с. 10-14).

Правильним колегія суддів вважає посилання суду першої інстанції на принцип дії закону в часі.

Так, частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

У справі, що переглядається, фактом, щодо якого слід застосовувати той закон чи інший нормативно-правовий акт, під час дії якого він настав або мав місце, є дата смерті інваліда ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Такими нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини, є Закон України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в України" та Порядок забезпечення інвалідів автомобілями, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19 липня 2006 року № 999, в редакції, що діяли на день смерті ОСОБА_2

Згідно із ч.ч. 1, 5 ст. 38 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" в редакції, яка діяла на час смерті ОСОБА_2, послуги з соціально-побутового і медичного обслуговування, технічні та інші засоби (протезно-ортопедичні вироби, ортопедичне взуття, засоби пересування, у тому числі крісла-коляски з електроприводом, автомобілі, індивідуальні пристрої, протези очей, зубів, щелеп, окуляри, слухові і голосоутворювальні апарати, сурдотехнічні засоби, мобільні телефони та факси для письмового спілкування, ендопротези, сечо- та кало приймачі тощо) надаються інвалідам та дітям-інвалідам безплатно або на пільгових умовах за наявності відповідного медичного висновку.

Порядок забезпечення інвалідів і дітей-інвалідів лікарськими, технічними та іншими засобами (1652-2006-п), санаторно-курортними путівками (187-2006-п) визначає Кабінет Міністрів України.

З пункту 16 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19 липня 2006 року № 999, в редакції, яка діяла на час смерті ОСОБА_2, вбачається, що залишення автомобіля безоплатно члену сім'ї інваліда є істотними та вичерпними, зокрема вказують. що після смерті інваліда автомобіль, який був забезпечений головним управлінням соціального захисту або управлінням виконавчої дирекції, строк експлуатації якого більше ніж 10 років, залишається члену сім'ї, який на час смерті інваліда проживав та був зареєстрований за місцем проживання і реєстрації інваліда. автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж 10 років, після смерті інваліда залишається у користуванні його сім'ї, якщо в ній є інвалід, який:

має підстави для забезпечення автомобілем згідно з пунктом 3 цього Порядку;

проживав і був зареєстрований на час смерті інваліда за місцем його проживання і реєстрації;

не має іншого автомобіля, у тому числі отриманого через головне управління соціального захисту або управління виконавчої дирекції.

Іншому члену сім'ї померлого інваліда, який проживає та зареєстрований за місцем проживання і реєстрації інваліда, автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж 10 років, залишається у разі сплати ним до спеціального фонду державного бюджету на спеціальні рахунки відділень Фонду соціального захисту інвалідів, відкриті в органах Державного казначейства АР Крим, областях, містах Києві та Севастополі, а членом сім'ї померлого інваліда внаслідок трудового каліцтва - на рахунки відповідних управлінь виконавчої дирекції вартості одержаного автомобіля з урахуванням ступеня його зношення та суми, сплаченої за нього інвалідом. Ступінь зношення автомобіля визначається головним управлінням соціального захисту або управлінням виконавчої дирекції і становить 0, 84 відсотка на місяць і 10 відсотків на рік.

Абзац сьомий п. 16 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19 липня 2006 року № 999, в редакції, яка діяла на час смерті ОСОБА_2, передбачає, що в іншому разі автомобіль повертається (вилучається) головному районному управлінню соціального захисту або управлінню виконавчої дирекції у повному комплекті.

Щодо позовної давності, то згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 265 ЦК України).

Як вірно встановлено, право вимоги у Департаменту соцзахисту населення виникло 24 березня 2008 року, коли ОСОБА_1 було надіслано письмове повідомлення №01-08/2/863 про необхідність перереєстрації або повернення автомобіля, одержаного в 2006 році через органи управління праці та соціального захисту населення (а.с. 10).

При цьому колегія суддів зважає, що правила про позовну давність повинні застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права. Тому в разі відсутності такого права або коли воно ніким не порушене, позов не підлягає задоволенню не з причин пропуску позовної давності, а по суті заявленої вимоги.

Вирішуючи справу, правильно враховано наявність клопотання відповідача про застосування до спірних правовідносин позовної давності та відмову з цієї підстави у позові, обчисливши, що позовна давність закінчилася 25 березня 2011 року (25 березня 2008 року + 3 роки), тоді як позивач звернувся в суд з відповідним позовом лише 13 березня 2016 року, тобто через майже 5 років (а.с. 18), суд першої інстанції мотивовано відмовив у позові з міркувань спливу позовної давності. Також вірно встановлено відсутність даних про зупинення, переривання чи наявність поважних причин, за яких може бути продовжено цей матеріально-правовий строк.

Щодо доводів апеляційної скарги про невідповідність висновків суду обставинам справи, то колегія суддів з ними не згодна через їх необґрунтованість.

Так, повно і правильно з'ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин підлягають застосуванню норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, однак позов не може бути задоволений через сплив позовної давності, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову саме зх. цієї підстави.

Не можна погодитися і з твердженнями автора скарги про хибність застосування судом норм матеріального права, оскільки вони спростовуються правильністю висновків суду.

Окрім того, будь-яких доказів про існування таких фактів, що потягли би помилкове вирішення цивільно-правового спору, позивачем надано не було, а апеляційним судом не було здобуто. Тому доводи апеляційної скарги про недодержання судом процесуально-правових норм не ґрунтуються на матеріалах справи і є голослівними.

Згідно із ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Разом з тим, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи особи, що подала апеляційну скаргу, про необхідність та вимушеність захисту її прав, порушуючи тим самим права відповідача, є неприйнятними для апеляційного суду.

Підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Рівненської обласної державної адміністрації відхилити, а рішення Зарічненського районного суду від 26 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: