АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

09 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Саліхова В.В.,Семенюк Т.А.

при секретарі: Булах А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 04 липня 2017 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя ,-

ВСТАНОВИЛА :

В листопаді 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідачки. Зазначав, що під час шлюбу ними було придбане спільне майно у вигляді двох квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2.

Посилаючись на те, що відповідачка добровільно не бажає поділити спільне сумісне майно, з уточненням позовних вимог під час розгляду справи, просив визнати за кожним з подружжя право власності на1/8 частини квартири АДРЕСА_1 та на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 04.07.2017 року у задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про задоволення його позовних вимог у повному обсязі.Вважає оскаржуване ним судове рішення незаконним та необгрунтованим, прийнятим із порушенням норм матеріального права. Зазначає, що суд безпідставно не врахував, що спірні квартири придбані під час шлюбу і кожний з подружжя має право на 1/2 частину майна оформлену на другого з них. Вважає,що суд надав невірну оцінку поданим відповідачкою доказам щодо придбання нею майна за особисті кошти та кошти належні її батькам, оскільки нотаріально посвідчений договір дарування грошових коштів між ними не укладався, ці кошти батьками відповідачки були зняті за 9 місяців до укладання інвестиційної угоди і батьком через три місяці покладені на новий депозитний рахунок. До того ж допитані в якості свідків вони відмовилися з посиланням на Конституцію України повідомити джерело походження таких сум грошових коштів.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали з підстав наведених в ній.

Відповідач та її представник ОСОБА_4 просили апеляційну скаргу відхилити як безпідставну.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги,перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України).

У разі коли спільне сумісне майно подружжя не може бути реально поділено між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом 21.10.2005 року сторони зареєстрували шлюб,який був розірваний на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20.12.2016 року . Від шлюбу мають доньку ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Під час шлюбу сторін ними було придбано : по 1/4 частині квартири АДРЕСА_1, за кожним, на підставі договору купівлі-продажу від 27.04.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Морозовою С.В., зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна в реєстраційній книзі № 463-224 під № 44854 від 12.05.2006 року ( т.1 а.с.94) та квартиру АДРЕСА_2, право власності на яку оформлено на ОСОБА_2 відповідно до Договору про участь у ФФБ № 428 від 12.02.2013 року( т.1 а.с.96-104).

1/2 частина квартири АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_6, яка є матір'ю відповідачки.

02.03.2010 року позивач подарував належну йому 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 відповідачці на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Мазуром Р.Л.( т.1 а.с.95).

Таким чином, право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 оформлені на ОСОБА_2

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначав,що 1/4 частина квартири АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_2 придбані сторонами під час шлюбу і є їх спільним сумісним майном подружжя у якому йому належить 1/2 частина.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що спірне майно є особистою власністю відповідачки і не підлягає поділу.

Колегія суддів з такими висновками суду відносно квартири АДРЕСА_1 погоджується, оскільки дана квартира була придбана на праві спільної власності тремя особами з визначенням часток, а відтак належала сторонам та матері відповідачки на праві спільної часткової власності .

Укладаючи договір про придбання квартири АДРЕСА_1 сторони визначили, що кожен із подружжя набуває права власності на її 1/4 частину. Незважаючи на те, що оформлена на кожного із подружжя частка є спільним майном подружжя, сторони фактично визнали рівність їх часток у спірній квартирі.

Позивач розпорядився своєю часткою на власний розсуд, подарувавши її. Договір дарування укладено у письмовій формі, посвідчено нотаріально, сторонами договору він не оспорювався і в установленому законом порядку не визнаний недійсним або розірваним.

За таких обставин з укладенням договору дарування та відчудженням своєї частки позивач перестав бути співвласником цієї квартири.

Оскільки зазначена квартира належить на праві спільної часткової власності в рівних частках іншим співвласникам, вона не може бути предметом поділу між подружжям.

Разом із цим, колегія суддів не погоджується з висновками суду стосовно квартири АДРЕСА_2 .

Як убачається з матеріалів справи, дана квартира була придбана на ім'я відповідачки під час шлюбу сторін на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24.06.2014 року ( т.2 а.с.168), виданого на виконання укладеного 12.02.2013 року між ОСОБА_2, як довірителем та ТОВ ФК «Укрреставрація», як управителем договору про участь у ФФБ №428 та додаткових угод до нього .

За п.3.1. цього договору, довіритель прийняла на себе зобов'язання інвестувати необхідні кошти для отримання у власність 2-кімнатної квартири відповідно до умов даного договору( п.п.4.1,4.1.1)

Згідно свідоцтва про участь у ФФБ виду «А» або «Б» за програмою ТОВ «ФК Укрреставрація» від 22.02.2013 року на виконання зазначеного договору відповідачкою проінвестовано 549 640,00 грн.

Суд першої інстанції дослідивши докази дійшов висновку, що будівництво спірної квартири відбулося за кошти її батьків, які зняли їх зі своїх депозитних рахунків, на підтвердження чому надали квитанції "Платинум банку" та "Діамант банку", а відтак квартира є особистою власністю відповідачки. При цьому суд послався на розписку батьків відповідачки про надання коштів для інвестування квартири від 23.03.2016 року(т.2 а.с.169), яка була надана на виконання листа ДФСУ ГУ ДФС у м. Києві від 26.12.2014 року "щодо підтвердження походження доходів та придбання майна ОСОБА_2 у 2013 році" , висновок ДФСУ ГУ ДФС у м. Києві від 04.04.2016 року (стосовно набуття майна ОСОБА_2 у 2013 році),показання батьків відповідачки наданих у судовому засіданні.

Проте, суд не звернув уваги на те, що кошти за інвестиційним договором за наявною у справі копією квитанції вносила безпосередньо відповідачка ( т.1 а.с.105).

А її батьки, будучи достеменно обізнаними про те, що їх донька перебуває у зареєстрованому шлюбі з позивачем, ніякої цивільно-правової угоди щодо грошових коштів, зокрема договору дарування особисто їй грошових коштів або договору позики, в установленому законом порядку не укладали, з позовом про переведення прав покупця не зверталися.

Сам зміст вказаної розписки не свідчить про укладення договору інвестування спірної квартири батьками відповідачки або про внесення ними коштів за цю квартиру, в ній не вказано дату передачі грошей, не зазначені умови на яких гроші передаються, відсутні відомості про отримання цих коштів відповідачкою.

До того ж розписка видана не у зв'язку з укладанням договору щодо інвестування спірної квартири,а значно пізніше на підтвердження відомостей відображених у декларації відповідачки до фінансової контролюючої установи і не є належним та допустимим доказом у розумінні ст.58,59 ЦПК України.

Крім того батьки відповідачки є заінтересованими особами у даній справі.

Колегія суддів вважає, що вказані докази не дають підстав для беззаперечного висновку про придбання спірної квартири за особисті кошти відповідачки, а відтак спірна квартира є спільним майном подружжя, яке відповідно до положень ст.69 СК України підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

За викладених обставин, колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 та ухвалює в цій частині нове рішення про задоволення цих вимог та визнання цієї квартири спільною сумісною власністю подружжя і у порядку її поділу визнає за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину спірної квартири за кожним.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 309, 313-314,316,317ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м.Києва від 04 липня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення яким ці вимоги задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя і у порядку її поділу визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину цієї квартири за кожним.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення ,але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий :

Судді :

Справа № 753/20505/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/ 8907 /2017

Головуючий у суді першої інстанції: Комаревцева Л.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.