У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Шимків С.С., Шеремет А.М.

секретар судового засідання: Вихотень Я.В.

за участі: сторін та представників осіб, які беруть участь у справі,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду від 10 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Квасилівської селищної ради Рівненського району Рівненської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору,: Квасилівське колективне підприємство "Житловик-1"; Орган опіки і піклування Рівненської районної державної адміністрації; про визнання недійсним договору про надання службового жилого приміщення, визнання неправомірним вселення та виселення зі службового приміщення,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2016 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до Квасилівської селищної ради Рівненського району Рівненської області та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору щодо надання службового жилого приміщення, визнання неправомірним вселення та проживання в службовому жилому приміщенні і виселення зі службового жилого приміщення.

Позовні вимоги мотивовано порушенням відповідачем порядку надання службового жилого приміщення, відсутності ордера на вселення, а також протизаконності присвоєння жилому приміщенню правового статусу службового.

Під час судового розгляду за клопотанням Квасилівської селищної ради Рівненського району до участі в справі залучено ОСОБА_3, ОСОБА_4, а також Квасилівське колективне підприємство "Житловик-1" (далі - КП "Житловик-1") та Орган опіки і піклування Рівненської районної державної адміністрації як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

Рішенням Рівненського районного суду від 10 липня 2017 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні зазначеного позову до Квасилівської селищної ради Рівненського району, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору,: КП "Житловик-1" та Орган опіки і піклування Рівненської районної державної адміністрації.

На рішення суду позивачем подано апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність і необґрунтованість, що полягають у неповноті з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи і порушенні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося про помилковість висновків суду щодо правомірності присвоєння спірному житлу статусу службового та вселення відповідачів на законних підставах усупереч вимогам ст. 118 ЖК Української РСР і п. 3 Положення про порядок надання службових приміщень і користування ними в Українській РСР, що затверджене постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 року №37. Матеріали справи не містять рішення виконавчого комітету Рівненської районної ради про включення квартири АДРЕСА_1 до числа службових або будь-яких доказів його наявності. При цьому додаток №4 до акту приймання-передачі житлового фонду ВАТ "Рівнесільмаш" на баланс Квасилівського ВУЖКГ від 07.11.1996 року не замінює вказаного рішення виконавчого комітету.

Вважає, що відповідачами не було надано жодних доказів на існування звернення ОСОБА_2 до адміністрації Квасилівського КП "Житловик-1", довідки з місця проживання про склад сім'ї і прописку та письмову згоду ОСОБА_3 на проживання в службовому житлі.

Всупереч вимогам ст. 122 ЖК УРСР ОСОБА_2 не було видано виконавчим комітетом Рівненської районної ради спеціального ордера для вселення до службового жилого приміщення.

З копії рішення виконавчого комітету Квасилівської селищної ради №98 від 27.10.2015 року встановлено факт видачі ОСОБА_2 ордер на одну кімнату квартири АДРЕСА_2, а наявна копія корінця ордера на жиле приміщення №1, що виданий виконавчим комітетом цієї ж ради, свідчить про очевидність видачі ордера на жиле приміщення, однак не на службове житло.

На його думку, саме він є наймачем квартири АДРЕСА_3, що стверджено сукупністю доказів у справі і сторонами не заперечується.

Окрім того, він перебуває на першочерговому квартирному обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов за місцем проживання, а тому ордер на жиле приміщення виданий ОСОБА_2 з порушеннями ст. 54 ЖК УРСР та прав позивача.

З викладених міркувань просив скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове - про задоволення позову ОСОБА_1

У поданих запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 та КП "Житловик-1", вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просять залишити його без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб. які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Відмовляючи позивачу в задоволенні вимог, суд першої інстанції правильно виходив зі встановлення того факту, що оспорюване житло є службовим, а відповідачі вселені на законних підставах. Порядок виключення квартири з числа службових проводиться згідно з рішенням компетентного органу, а не за клопотанням наймача чи членів його сім'ї.

Також позивач не довів того, що у відповідача відпала потреба у використанні житла як службового, а сам по собі факт проживання ОСОБА_1 без перебування у трудових відносинах із володільцем житла не мають правового значення без додержання передбаченої законом процедури виключення жилого приміщення зі складу службового.

Як установлено судом, і ці обставини сторонами не оспорювалися, 7 листопада 1996 року двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 як службове жиле приміщення відповідно до додатку №4 до акту приймання-передачі житлового фонду ВАТ "Рівнесільмаш" на баланс Квасилівського ВУЖК (а.с. 19; 41). Останній є правонаступником житлово-комунального відділу ВАТ "Рівнесільмаш" в частині службових квартир (а.с. 41).

ОСОБА_1 мешкає у кімнаті площею 12 кв.м зазначеної квартири з 24 січня 2001 року, а його дружина і пасинок - з 29 жовтня 2011 року.

1 серпня 2008 року житловий будинок передано у комунальну власність Квасилівської селищної ради Рівненського району, за винятком приміщень згідно з додатком, про що складено відповідний акт приймання-передачі. Як користувачі спірної квартири, вказані позивач і ОСОБА_6

Рішенням виконавчого комітету Квасилівської селищної ради №43 від 27 березня 2012 року ОСОБА_1 включено в першочергову чергу під №11 на отримання житла за місцем свого проживання (а.с. 9; 11; 61).

Відповідно до рішення Рівненського районного суду від 5 листопада 2013 року, що набрало законної сили, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 визнано такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1

Однак на звернення ОСОБА_1 27 лютого 2015 року рішенням виконавчого комітету Квасилівської селищної ради позивачу відмовлено у наданні неізольованого житлового приміщення площею 18 кв.м, адже його надано у службове користування КП "Житловик-1" (а.с. 20).

В подальшому, 22 жовтня 2015 року, спільним рішенням адміністрації та первинної профспілкової організації КП "Житловик-1" надано спірне жиле приміщення на користь ОСОБА_2 (а.с. 34).

27 жовтня 2015 року рішенням виконавчого комітету Квасилівської селищної ради ОСОБА_2 на склад сім'ї з двох осіб видано ордер №1 на кімнату площею 17, 7 кв.м у квартирі АДРЕСА_4 (а.с. 21; 35; 36).

Незабаром, 26 січня 2016 року, виконавчим комітетом Квасилівської селищної ради позивачу відмовлено у видачі ордера на спірне житло, оскільки ця квартира є службовою і ордер на неї вже видано, внаслідок чого вона є зайнятою іншою особою (а.с. 23).

Згодом, 30 листопада 2016 року, багатоквартирний будинок АДРЕСА_1 списано з балансу Квасилівської селищної ради, зазначено про наявність п'яти квартир, які перебувають у комунальній власності (а.с. 53-55). Даний будинок передано в управління Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Молодіжна, 28". При цьому службове житло не передавалося, а відповідні акти з цього приводу відсутні (а.с. 72).

Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу переважного права позивача на суміжну кімнату площею 17, 7 кв.м у квартирі АДРЕСА_4.

Згідно зі ст. 121 ЖК УРСР порядок надання службових жилих приміщень установлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР.

Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 ЖК УРСР на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

Норми ч. 2 ст. 123 ЖК УРСР вказують про застосування правил щодо договору найму жилого приміщення до користування службовими жилими приміщеннями, крім правил, передбачених статтями 73-76, 79-83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103-106 цього Кодексу.

З роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України у п. 6 своєї постанови №2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" (зі змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного Суду України №2 від 10.03.1989 року, №13 від 25.12.1992 року, №15 від 25.05.1998 року), вбачається, що судам слід мати на увазі, що виданий на жиле приміщення ордер у випадках, зазначених у ст. 59 ЖК УРСР, підлягає визнанню недійсним з наслідками, передбаченими ст. 117 цього Кодексу.

Таких матеріально-правових вимог позивачем заявлено не було.

Оскільки позов про неправомірність вселення та проживання в службовому жилому приміщенні і виселення зі службового приміщення є похідним від вимоги первісної і пов'язані з нею, тому в їх задоволенні правильно відмовлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 3, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Як убачається, суд першої інстанції при вирішенні спірних відносин уваги на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.

Щодо доводів апеляційної скарги про хибність тверджень стосовно статусу спірного житла, то вони на увагу не заслуговують, адже при пред'явленні позову та під час судового розгляду справи він сам наполягав на цій обставині.

Згідно зі ст.ст. 11, 10 і 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Не можна погодитися і з покликаннями автора скарги про те, що виданий ОСОБА_2 ордер на вселення не пов'язаний з правом на службове житло через його невідповідність вимогам закону. Так, дана обставина сторонами не оспорювалася, а матеріально-правові вимоги про його недійсність позивачем не пред'являлись, що з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства виключає визнання його недійсним з ініціативи суду.

Згідно із ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Решта тверджень позивача також є необґрунтованими.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 3, 303, 307, 308, 313-315, 317, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Рівненського районного суду від 10 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскарженою в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: