У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.
суддів:Євграфової Є.П., Карпенко С.О.,Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом прокурора Шевченківського району м. Львова в інтересах Львівської міської ради до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи - Обласне комунальне підприємство Львівської міської ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», реєстраційна служба Львівського міського управління юстиції, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Сагадак О.П., про визнання реєстрації права власності, договорів недійсними та витребування майна, за касаційною скаргою ОСОБА_8 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 15 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року прокурор Шевченківського району м. Львова звернувся до суду з указаним позовом в інтересах Львівської міської ради в якому просив: визнати неправомірною реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_6; визнати недійсним договір купівлі-продажу вказаної квартири від 10 серпня 2012 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7; визнати неправомірною реєстрацію права власності на дану квартиру за ОСОБА_7; визнати недійсним договір купівлі-продажу даної квартири від 01 листопада 2012 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8; визнати неправомірною реєстрацію права власності на дану квартиру за ОСОБА_8, скасувати рішення ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 28 грудня 2012 року про державну реєстрацію прав на дану квартиру за ОСОБА_8; витребувати квартиру з чужого незаконного володіння та повернути територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради.

Вимоги за позовом обґрунтовував тим, що ОСОБА_6 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1на підставі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01 червня 2012 року та в подальшому зареєстровав її за собою в ОКП ЛОР «БТІ та ЕО». Згодом ОСОБА_6 відчужив вказану квартиру ОСОБА_7, на підставі договору купівлі-продажу від 10 серпня 2012 року, а ОСОБА_7 відчужив дану квартиру ОСОБА_8, на підставі договору купівлі-продажу від 01 листопада 2012 року,

Позивач зазначає, що постановою слідчого СВ Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України в Львівській області від 12 жовтня 2012 року порушено кримінальну справу за фактом використання підробленого рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01 червня 2012 року за ознаками складу злочину передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України. Крім того, відповідно до листа Залізничного районного суду м. Львова від 19 січня 2015 року цивільна справа за позовом ОСОБА_6 до Львівської міської ради про визнання права власності на квартиру в Залізничному районному суді м. Львова в період з 2011 року по теперішній час не розглядалась.

Оскільки ОСОБА_6 набув право власності на спірну квартиру на підставі підробленого судового рішення, то оспорювані договори купівлі-продажу, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, є недійсними, а спірна квартира підлягає поверненню територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради, тому звернувся до суду з указаним позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 07 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 15 листопада 2016 року, позов задоволено частково.

Визнано неправомірною реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_6

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 10 серпня 2012 року, зареєстрований в реєстрі за № 674, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Визнано неправомірною реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_7

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 10 серпня 2012 року, зареєстрований в реєстрі за № 875, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Визнано неправомірною реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_8

Скасовано рішення ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 28 грудня 2012 року про державну реєстрацію прав на квартиру по АДРЕСА_2 за ОСОБА_8

Витребувано з чужого незаконного володіння квартиру АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із вищезазначеними судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_8 Ю,І. звернулася із касаційною скаргою,в якій просить скасувати вищевказані судові рішення, посилаючись на порушення судами норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог або направити справу на новий розгляд.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, оскільки ОСОБА_6 набув у власність спірну квартиру на підставі підробленого судового рішення, яку без достатньої правової підстави відчужив ОСОБА_7, тому оспорювані договори купівлі-продажу спірної квартири підлягають визнанню недійсними, а спірна квартира відповідно до ст. 388 ЦК України підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння.

Однак, з такими висновками судів погодитись не можна, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій установлено, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві приватної власності ОСОБА_10, на підставі свідоцтва про право власності на квартиру НОМЕР_1 від 28 липня 1995 року.

ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла. Спадкоємців після її смерті немає.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 01 червня 2012 року було визнано за ОСОБА_6 право власності на квартиру АДРЕСА_1 та зобов'язано ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» зареєструвати за ОСОБА_6 право власності на дану квартиру.

27 червня 2012 року, на підставі вказаного судового рішення суду ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» здійснено державну реєстрацію прав на квартиру АДРЕСА_1 на праві приватної власності в цілому за ОСОБА_6

10 серпня 2012 року ОСОБА_6, на підставі договору купівлі-продажу, відчужив вказану квартиру ОСОБА_7, який 16 серпня 2012 року зареєстрував за собою право власності в ОКП ЛОР «БТІ та ЕО».

В подальшому, ОСОБА_7 відчужив спірну квартиру ОСОБА_8, на підставі договору купівлі-продажу від 01 листопада 2012 року, який також 28 грудня 2012 року зареєстрував за собою право власності в ОКП ЛОР «БТІ та ЕО».

Також судами попередніх інстанцій установлено, що 12 жовтня 2012 року постановою СВ Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області порушено кримінальну справу за фактом використання рішення Залізничного районного суду м. Львова у справі № 1-0715/12 від 01 червня 2012 року, за ознаками складу злочину передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У частині другій статті 16 ЦК України визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції, може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Разом із тим, відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

У випадках, коли в позовах заявляються вимоги про віндикацію та реституцію, суд повинен самостійно визначати, яку вимогу по суті (а не за формою) пред'являє позивач, і, відповідно, застосувати належні норми законодавства, керуючись при цьому нормами статті 4, пунктів 3, 4 частини першої статті 214 ЦПК України.

Одночасне пред'явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (оскільки віндикація - це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого невласника) і про визнання недійсним правочину із застосуванням реституції (оскільки негаторний позов - це позов про захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння), тобто одночасне застосування статей 216 і 388 ЦК України є помилковим, адже віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними.

До того ж виходячи із вищезазначених положень, лише власник цього майна має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Прокурор, звертаючись до суду з указаним позовом в інтересах Львівської міської ради, просив визнати недійсними договори купівлі-продажу спірної квартири, витребувати вказане майно з чужого незаконного володіння та повернути його Львівській міській раді на підставі ч. 1 ст. 215, ст. ст. 216, 388 ЦК України.

Отже, вирішуючи даний спір, суди попередніх інстанцій, вищевказаних вимог закону не врахували, не визначилися з підставами позову та нормою права, яка підлягає до застосування, у зв'язку з чим помилково одночасно застосували до спірних правовідносин норми ст. ст. 215, 216, 388 ЦК України, що є взаємовиключним, а також не звернули уваги на те, що Львівська міська рада не є неволодіючим власником спірного майна, а правом на витребування майна з чужого незаконного володіння, на підставі ст. 388 ЦК України, наділений лише неволодіючий власник цього майна.

Крім того, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суди попередніх інстанцій не врахували, що законом не передбачено солідарне стягнення суми судових витрат.

З огляду на викладене, постановлені судами рішення не можна вважати законними та обґрунтованими, вони підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 15 листопада 2016 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Є.П. Євграфова Т.Л. Ізмайлова С.О. Карпенко Г.І. Мостова