У х в а л а

іменем україни

18 жовтня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Євграфової Є.П.,

Карпенко С.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення заборгованості із заробітної плати, за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 19 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_3 про стягнення заборгованості із заробітної плати.

На обґрунтування вимог ОСОБА_2 посилалась на те, що у 2008 році вона була прийнята на посаду адміністратора ФОП ОСОБА_3 на 0,5 ставки на невизначений строк. 11 лютого 2008 року між нею та ОСОБА_3 був укладений трудовий договір, який посвідчений Правобережним центром зайнятості населення м. Запоріжжя. Трудові обов'язки вона виконувала у медичному кабінеті «ІНФОРМАЦІЯ_1», що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Зазначала, що на підставі заяви та згідно з наказом № 2 від 01 січня 2010 року була переведена на повну ставку, починаючи з 02 січня 2010 року. За домовленістю сторін з цього часу вона повинна була знаходитись на робочому місці повний робочий день у якості адміністратора, з 8-00 до 17-00 та повинна була виконувати прибирання приміщення та прилеглої території, із заробітною платою у розмірі 1500 грн.

Проте, починаючи з липня 2013 року до теперішнього часу відповідач, не виконує своїх обов'язків та не сплачує позивачу заробітної плати, при цьому позивач продовжує виконувати свої трудові обов'язки.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість із заробітної плати у сумі 34 500 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 19 жовтня 2016 року, позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість із заробітної плати в сумі 27 730 грн. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ФОП ОСОБА_3 порушує питання про скасування оскаржуваних рішень судів із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що згідно з наказом № 1 від 11 лютого 2008 року «Про прийняття на роботу» ОСОБА_2 була прийнята ФОП ОСОБА_3 на посаду адміністратора на 0,5 ставки на невизначений строк, починаючи з 11 лютого 2008 року. Місце роботи було визначено: медичний кабінет «ІНФОРМАЦІЯ_1», що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Трудовий договір між працівником і фізичною особою 11 лютого 2008 року був посвідчений Правобережним міським центром зайнятості за № 3.

Пунктом 3 зазначеного договору сторонами було визначено оплату праці працівника у розмірі 257 грн 50 коп. на місяць, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати.

До трудової книжки позивача було внесено відповідний запис про прийняття на роботу (а.с. 12).

З 02 січня 2010 року підставі наказу № 2 від 01 січня 2010 року позивача переведено на повну ставку.

На підставі наказу № 1 від 21 січня 2014 року ОСОБА_2 з 03 лютого 2014 року переміщено на роботу в медичний кабінет ІНФОРМАЦІЯ_2, розташований за адресою: АДРЕСА_2.

Як встановлено судами, докази ознайомлення позивача з указаним наказом про переведення відсутні. Копія наказу працівнику також не надсилалася.

Також судами встановлено, що позивач до моменту звільнення працювала у медичному кабінеті «ІНФОРМАЦІЯ_1», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та виконувала обов'язки адміністратора.

З липня 2013 року та до моменту звільнення роботодавець не виконував своїх обов'язків та не сплачував заробітної плати.

Доказів погодженої сторонами суми заробітної плати у 1 500 грн позивачем не надано.

На підставі наказу № 1-пр від 15 квітня 2015 року ОСОБА_2 з 22 червня 2015 року було звільнено із займаної посади адміністратора у зв'язку зі скороченням штату, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

За змістом ст. ст. 1, 3 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці.

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці.

Розмір мінімальної заробітної плати встановлюється Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України не рідше одного разу на рік у законі про Державний бюджет України з урахуванням пропозицій, вироблених шляхом переговорів, представників професійних спілок, роботодавців, які обєдналися для ведення колективних переговорів і укладення генеральної угоди, та переглядається залежно від зміни розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши факт невиконання відповідачем умов трудового договору від 11 лютого 2008 року щодо виплати позивачу заробітної плати, дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості із заробітної плати за період з липня 2013 року по липень 2015 року з урахуванням встановленої законом мінімальної заробітної плати та кількості днів затримки.

Доводи касаційної скарги про те, що з лютого 2014 року позивач перебувала у трудових відносинах з колишнім чоловіком відповідача ОСОБА_4 і останній мав сплачувати позивачу заробітну плату - безпідставні, оскільки не підтвердженні будь-якими доказами та спростовуються матеріалами справи. На підтвердження здійснення відповідачем господарської діяльності в медичному кабінеті ІНФОРМАЦІЯ_2, що розташований за адресою: АДРЕСА_2, відповідачем не надано будь-яких доказів. Крім того, факт переведення позивача на роботу в інший медичний кабінет не припиняє обов'язку роботодавця виплачувати працівнику заробітну плату.

Отже доводи касаційної скарги висновків попередніх судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни або скасування не встановлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 19 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: Є.П. Євграфова

С.О. Карпенко