Ухвала

іменем україни

13 вересня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Вібросепаратор», дочірнього підприємства «ВС-Партнер» про стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги, відшкодування індексації заробітної плати у зв'язку з інфляцією та стягнення компенсації втрати частини доходу у зв'язку з порушенням термінів виплати заробітної плати, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Житомирської області від 23 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому просив стягнути з публічного акціонерного товариства «Вібросепаратор» (далі - ПАТ«Вібросепаратор») та дочірнього підприємства «ВС-Партнер» (далі - ДП «ВС-Партнер») не індексовану і некомпенсовану заробітну плату у сумі 356 806 грн 78 коп.

Під час розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги та просив стягнути з ПАТ «Вібросепаратор» утриманий із нього борг у розмірі 700 грн із належною компенсацією за період затримки з вересня 2010 року до 06 липня 2016 року.

На обґрунтування своїх вимог посилався на те, що він працював інженером-технологом 2 категорії у відділі головного технолога у ДП «ВС-Партнер» ПАТ «Вібросепаратор» із 07 вересня 2010 року.

Наказом від 22 липня 2014 року № 66-К його було звільнено з роботи у зв'язку зі скороченням штату.

Посилаючись на те, що у день розрахунку підприємство йому не виплатило нараховану заборгованість із заробітної плати, ОСОБА_3 просив позов задовольнити.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 24 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ДП «ВС-Партнер» ПАТ «Вібросепаратор» на користь ОСОБА_3 не індексовану і некомпенсовану заробітну плату у сумі 356 806 грн 78 коп.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 23 січня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ДП «ВС-Партнер» ПАТ «Вібросепаратор» на користь ОСОБА_3 заборгованість із заробітної плати у розмірі 10 867 грн 65 коп., компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів виплатити заробітної плати у розмірі 6 324 грн 73 коп., усього 17 192 грн 38 коп. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та змінити рішення суду першої інстанції, стягнувши з відповідачів на його користь 708 828 грн 78 коп. у зв'язку із збільшення терміну заборгованості.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржувані судові рішення не повністю відповідають зазначеним вимогам закону.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 працював у ДП «ВС-Партнер» ПАТ «Вібросепаратор» інженером-технологом 2 категорії з 07 вересня 2010 року та був звільнений із займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату на підставі наказу від 22 липня 2014 року № 66.

Згідно з довідкою ДП «ВС-Партнер» від 11 серпня 2014 року заборгованість підприємства перед позивачем із заробітної плати станом на 01 серпня 2014 року становить 10 664 грн 71 коп.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, виходив із того, що після звільнення позивача з роботи у липні 2014 року відповідач не вживав будь-яких заходів для виплати позивачу цієї заборгованості.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, послався на те, що при вирішенні позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, місцевий суд допустився помилки при розрахунку, не провів нарахування індексації за останні три місяці перед звільненням (травень-липень 2014 року) відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Проте з висновками судів повністю погодитися не можна.

Відповідно до ст. 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Згідно зі ст. 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, нарахованої працівникові за період роботи з 01 січня 1998 року до 31 грудня 2000 року, проводилася на підставі Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427

З 01 січня 1998 року до 31 грудня 2000 року було встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427, якою затверджено Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати.

З 01 січня 2001 року набрав чинності Закон України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати». З метою реалізації цього Закону постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати. Згідно з указаним Порядком, у разі затримки виплати компенсації підлягають щомісячні суми відшкодування шкоди, нараховані за період, починаючи 1 січня 2001 року. При цьому п. 2 зазначеного вище Порядку встановлено, що компенсація працівнику втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, нарахованої працівникові за період роботи з 01 січня 1998 року до 31 грудня 2000 року, проводиться відповідно до Положення від 20 грудня 1997 року № 1427, до ліквідації заборгованості із заробітної плати за зазначений період.

Тобто, своєчасно невиплачені суми відшкодування шкоди за період із 01 січня 1998 року до 31 грудня 2000 року підлягають компенсації на підставі наведеного вище Положення від 20 грудня 1997 року № 1427, а з 01 січня 2001 року - на підставі вказаного вище Порядку від 21 лютого 2001 року № 159.

Суд апеляційної інстанції на зазначене уваги не звернув, на порушення положень ст. ст. 303, 316 ЦПК України при вирішенні спору застосував Положення від 20 грудня 1997 року № 1427, яке передбачає застосування граничного рівня індексу у 101 %. Натомість не врахував, що більш пізня постанова Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 з метою посилення відповідальності за несвоєчасну виплату зарплати встановлює поріг індексації величиною 100 %.

Крім того, встановивши початковий місяць для розрахунку компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів її виплати лютий 2012 року, апеляційний суд не звернув уваги на те, що заборгованість відповідача виникла у вересні 2010 року. Зазначені обставини підтверджуються розрахунковими листами, які відповідач надав як суду першої інстанції, так і апеляційному суду.

Також апеляційний суд залишив поза увагою те, що позивач, окрім іншого, просив стягнути утриманий з нього борг у сумі 700 грн із належною компенсацією за весь час затримки від вересня 2010 року до 06 липня 2016 року.

Так, із матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи у суді першої інстанції 06 липня 2016 року позивач, окрім вимог про стягнення компенсації за час затримки розрахунку, просив стягнути з відповідача незаконно утриманий з нього борг у сумі 700 грн, який був нарахований із вересня 2010 року до січня 2011 року та стягнутий із нього у лютому 2011 року, з належною компенсацією за весь час затримки від вересня 2010 року до 06 липня 2016 року.

Вказані вище вимоги не були взагалі розглянуті судом першої інстанції.

Суд першої інстанції не врахував, що згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, зазначені вище вимоги залишись нерозглянутими судом.

На порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України, як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції повно і всебічно не з'ясували фактичних обставин справи щодо заявлених позовних вимог, застосували норми матеріального права, які не підлягали застосуванню.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, щов силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене.

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 24 лютого 2016 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 23 січня 2017 рокускасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта