Провадження № 22-ц/779/913/2017
Головуючий у 1 інстанції Мелещенко Л. В.
Суддя-доповідач Фединяк В.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді Фединяка В.Д.

суддів: Девляшевського В.А., Малєєва А.Ю.

секретаря Капущак С.В.

з участю ОСОБА_2

ОСОБА_3 її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачів ОСОБА_5 про визнання недійсними ордеру на житлове приміщення та свідоцтва про право власності, визнання частково недійсними рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради народних депутатів № 147 від 08 червня 1988 року, № 20 від 29 січня 1997 року за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 05 квітня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулась в суд з указаним позовом і з врахуванням змінених позовних вимог зазначала, що з 1949 року її мати ОСОБА_6 проживала за адресою: АДРЕСА_1 до моменту своєї смерті, що підтверджується актом від 22 жовтня 1962 року. Рішенням Виконавчого комітету Станіславської міської ради депутатів трудящих від 29 травня 1950 року за № 469 надано ОСОБА_6 ордер № 422 на право заняття житлоплощі в комунальному будинку АДРЕСА_7. Житлове приміщення складалося з однієї кімнати та однієї кухні. 01 грудня 1978 року на підставі ордера № 422 від 02 червня 1950 року між керуючим управлінням будинками №3 ОСОБА_7 і квартиронаймачем ОСОБА_6 укладений договір найму житлового приміщення у будинках місцевих рад депутатів трудящих, державних підприємств і установ, кооперативних і громадських організацій Української РСР. Додатком-актом здачі і приймання квартири підтверджено, що керуючий будинками ОСОБА_7 здав, а квартиронаймач ОСОБА_6 прийняла квартиру (кімнату) в будинку АДРЕСА_1 на першому поверсі. Рішенням Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 14 липня 1993 року №280 її матері ОСОБА_8 передано у приватну власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 42 кв.м., в яку входить кімната площею 23,9 кв.м та кухня площею 18,5 кв.м та 20 липня 1993 року видано свідоцтво про право власності на азначену квартиру. 03 серпня 2007 року вищевказану квартиру ОСОБА_9 подарувала їй. На підставі рішення сесії Івано-Франківської міської ради від 29 грудня 2011 року № 549-18 «Про затвердження Положення про порядок передачі житлових будинків, що перебувають на балансі комунальних підприємств міста Івано-Франківська, в самоуправління власникам» з наступними змінами від 01 серпня 2013 року № 1169-37, наказом №313 Комунального підприємства «Єдиний розрахунковий: центр» від 10 червня 2014 року будинок № 17 по вулиці Романа Левицького в місті Івано-Франківську разом з належними до нього допоміжними приміщеннями та господарськими будівлями спорудами передано в самоуправління власників. За змістом вказаного листа їй стала відомо, що відповідач ОСОБА_3 отримала ордер на квартиру АДРЕСА_2 та їй видано свідоцтво про право власності на зазначену квартиру. Посилаючись на те, що в будиноку АДРЕСА_2 ніколи не існувало, просила визнати недійсним пункт 2 Розділу VII рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради народних депутатів № 147 від 08 червня 1988 року в частині закріплення квартири АДРЕСА_2 як гуртожитку для проживання малих сімей з правом прописки ремонтно-механічному заводу, визнати недійсним підпункт 4 пункту а Розділу VI рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради народних депутатів № 20 від 29 січня 1997 року в частині переоформлення гуртожитку для проживання малих сімей в ордерну квартиру - однокімнатну АДРЕСА_2 працівниці Відкритого акціонерного товариства «Агромаш» ОСОБА_3 без зняття з квартирного обліку, визнати недійсними ордер на житлове приміщення № 002845 та свідоцтво про право власності на житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 видані на ім'я ОСОБА_3.

Ухвалою суду від 18 травня 2016 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачів залучено ОСОБА_5.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 05 квітня 2017 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачів ОСОБА_5 про визнання недійсними ордеру на житлове приміщення та свідоцтва про право власності, визнання частково недійсними рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради народних депутатів № 147 від 08 червня 1988 року, № 20 від 29 січня 1997 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення позову, посилаючись на те, що суд неповно з'ясував обставини справи, дав неправильну оцінку поданим доказам, допустив порушення норм матеріального і процесуального права й ухвалив незаконне рішення. На думку апелянта, суд не врахував того, що індивідуальний одноквартирний будинок АДРЕСА_1 було збудовано сім'єю Піруг для себе та її матір'ю ОСОБА_6 правомірно отримано ордер в 1950 році на весь будинок. Нікому іншому ордер не видався, оскільки інших квартир в даному будинку не існувало. Вказує, що ордер на житлове приміщення №002845 від 06 лютого 1997 року, виданого відповідачці, ОСОБА_3 з сім'єю з 4 осіб на право зайняття житлового приміщення площею 18,3 кв.м., що складається з 1 кімнатної квартири за адресою АДРЕСА_2 є незаконним, так як вказане приміщення є неізольованим та не відповідає санітарно-технічним вимогам.

У судовому засіданні ОСОБА_2 підтримала доводи апеляційної скарги, просить задовольнити скаргу.

ОСОБА_3 заперечила проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 303 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка є власником квартири АДРЕСА_1. Позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів, що її матері або іншим членам сім'ї в цілому належав житловий будинок АДРЕСА_1. Судом першої інстанції встановлено, що передачею у власність відповідачу та третій особі квартира АДРЕСА_2 не допущено порушення право позивачки на належну їй квартиру.

Висновок суду відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

За змістом ч.2 ст.41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності з положеннями статті 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Як вбачається з матеріалів справи на підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради народних депутатів від 14 липня 1993 року № 280 ОСОБА_8, яка є матір'ю позивача ОСОБА_2, була приватизована однокімнатна квартира АДРЕСА_1 загальною площею 42,4 кв.м, про що видано свідоцтво про право власності на житло від 20 липня 1993 року.

Згідно договору найму житлового приміщення у будинках місцевих рад депутатів трудящих, державних підприємств і установ, кооперативних і громадських організацій Української РСР, укладеного 01 грудня 1978 року між управлінням будинками № 3 житлового управління (відділу комунального господарства) району в особі керуючого управлінням будинками ОСОБА_7 та ОСОБА_6, останній передано у користування окрему квартиру з однієї кімнати жилою площею 23,90 кв.м, підсобні приміщення: кухня площею 18,5 кв.м.

03 серпня 2007 року укладений договір дарування квартири між ОСОБА_8 як дарувальником та ОСОБА_2 як обдаровуваною, за яким ОСОБА_8 безоплатно передала у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1, а ОСОБА_2 прийняла в дар вищевказану квартиру.

Відповідно до статей 52, 58 ЖК УРСР на підставі яких судом вирішено спір, жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради народних депутатів.

На підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Отже, зазначені норми закону регулюють забезпечення громадян жилими приміщеннями у будинках державного і громадського житлового фонду.

Відповідно до ст. 59 ЖК УРСР ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі.

Згідно частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Судової палата у цивільних справах Верховного Суду, від 01.03.2017, № 6-2122цс16|687/7146/15-ц, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

Установлено, що пункт 2 Розділу VII рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради народних депутатів № 147 від 08 червня 1988 року в частині закріплення квартири АДРЕСА_2 як гуртожитку для проживання малих сімей з правом прописки ремонтно-механічному заводу, підпункт 4 пункту а Розділу VI рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради народних депутатів № 20 від 29 січня 1997 року в частині переоформлення гуртожитку для проживання малих сімей в ордерну квартиру - однокімнатну АДРЕСА_2 працівниці Відкритого акціонерного товариства «Агромаш» ОСОБА_3 без зняття з квартирного обліку, виданим ордером на право зайняття житлового приміщення № 002845 та свідоцтво про право власності на житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 видані на ім'я ОСОБА_3 не порушено законнимх прав чи інтересі ОСОБА_2 як власника квартира АДРЕСА_1, яка складається з однієї кімнати жилою площею 23,90 кв.м. та кухні площею 18,5 кв.м.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду викладених в оскаржуваному рішенні, тому не можуть бути підставою для скасування правильного по суті і справедливого рішення суду лише з одних формальних міркувань.

Колегія суддів вважає оскаржуване рішення по суті правильним і таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстав для скасування цього рішення, за доводами апеляційної скарги не встановлено.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити. Рішення Івано-Франківського міського суду від 05 квітня 2017 року в даній справі залишити без зміни.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з часу набрання законної сили.

В.Д.Фединяк

Судді: В.А.Девляшевський

А.Ю.Малєєв