АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Ратнікової В.М., Невідомої Т.О.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, в якому просив визнати відомості поширені відповідачем щодо позивача такими, що не відповідають дійсності та принижують його честь та гідність; зобов'язати відповідача припинити неправомірні дії щодо приниження честі, гідності та ділової репутації відносно позивача; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що є офіцером Збройних сил України у військовому званні полковник.

21 листопада 2016 року він дізнався, що відповідач направила до Міністра оборони України, заступника Міністра оборони України - керівника апарату, Начальника генерального штабу України - Головнокомандувача Збройних сил України, директора департаменту кадрової політики Міністерства оборони України заяву про неправомірну поведінку позивача, посягання на родину відповідача та неправомірне використання службових повноважень. Зазначену в скарзі відповідача від 16 листопада 2016 року інформацію позивач вважає недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність, ділову репутацію та завдає душевних страждань.

Справа № 755/17627/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/10727/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Арапіна Н.Є.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01 вересня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неповне та неправильне встановлення судом обставин справи, порушення норм матеріального, просив рішення скасувати та ухвалити нове яким позов задовольнити.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт послався на те, що суд першої інстанції не вірно встановив правовідносини, які випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Апелянт в своїй апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги пояснення відповідача у заяві, а визнав їх такими що не містять фактичних даних та вираження суб'єктивної думки, яке на відміну від тверджень про факти, перевірити на його істинність неможливо.

На думку апелянта, суд помилково вказав, що інформація не була поширена, адже відповідач направив лист до усіх можливих осіб, які перебувають у керівництві позивача, тобто її ціллю було надати інформацію якомога більшій кількості людей.

Апелянт та його представник у судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнав та просив її відхилити а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та представників, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що 16 листопада 2016 року відповідач звернулася до Міністра оборони України, заступника Міністра оборони України - керівника апарату, Начальника генерального штабу України - Головнокомандувача Збройних сил України, директора Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України, в якій зазначила, що відповідно до статей 1, 3, 9, 10, 14-16, 18, 19 та 24 Закону України «Про звернення громадян» просить особистого втручання та допомоги у межах компетенції, у вирішенні викладених питань, зокрема, про неправомірну поведінку в корисливих цілях офіцера Збройних Сил України, працівника Генерального Штабу Збройних Сил України за посадою: заступника начальника адміністративного відділу Головного управління морально - психологічного забезпечення Збройних Сил України полковника ОСОБА_1, який користуючись своїм службовим повноваженням останнім часом систематично втручається в її особисте життя та в особисте життя її родини, за допомогою сторонніх осіб почав цікавитись питаннями заробітної плати та особистими даними її чоловіка (місце проходження строкової служби у лавах Збройних Сил колишнього Радянського Союзу, трудової діяльності, особистого життя тощо). У зв'язку з погрозами вона також змушена була звернутись до органів МВС, де було проведено бесіду з ОСОБА_1 щодо недопущення ним протиправних дій стосовно неї та її чоловіка. Полковник ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_6, обліковуються на квартирній черзі на покращення житлових умов та включили навіть тих членів своєї родини, що мають свою житлову площу та не проживають разом з ним та його дружиною у службовому житлі, що належить Національній академії оборони України (м. Київ, вул. Дегтярівська). Також зазначила, що полковник ОСОБА_6 заробляючи невеликі статки вже чотири чи більше разів придбавав собі авто закордонного виробництва, які дуже коштовні в техобслуговуванні. Та зазначила - «Чому ж він не придбає собі житло, а хоче заволодіти частиною житла, що по праву належить мені?» (а.с.7-8).

10 грудня 2016 року начальником Головного управління морально-психологічного забезпечення Збройних Сил України надіслано відповідачу письмову відповідь щодо відсутності повноважень у посадових осіб Генерального штабу Збройних Сил України щодо втручання в особисте життя військовослужбовця Збройних Сил України. Щодо інших питань, порушених у скарзі, зазначено, що полковник ОСОБА_1 належно виконує покладені на нього службові обов'язки. У разі порушення особистих прав та законних інтересів відповідач має право у встановленому порядку звернутися до правоохоронних органів (а.с.30).

Згідно копії медичної картки, довідки лікувально-профілактичного відділу Головного військово-медичного клінічного центру «ГВКГ» від 11 січня 2017 року встановлено, що позивач звертався за медичною допомогою (а.с. 42-44,45, 48).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не поширював інформацію про позивача, а скористався своїм Конституційним правом на звернення до службових осіб, а також в її листі містилися не фактичні дані, а оціночні судження.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції на думку колегії відповідає повністю, з наступних підстав.

Суд першої інстанції вірно визначився з нормами матеріального та процесуального права, використав практику європейського суду з прав людини та прийшов до вірного висновку в своєму рішенні.

Так ст. 277 ЦК України встановлено право фізичної особи, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказуванню не може ґрунтуватися на припущеннях.

П.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», зазначено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, колегія суддів враховує, що позивачем не надано належних доказів того, що поширена відповідачем інформація є недостовірною, а також того, що вона порушує особисті немайнові права позивача, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає їй повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Доводи ж апеляційної скарги з посиланням на те, що згідно положень ст. 277 ЦК України, обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, не можуть бути прийняти до уваги, оскільки частина 3 ст. 277 ЦК України, яка передбачала цю вимогу, була виключена на підставі Закону №1170-VII від 27.03.2014 року.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Відповідно до пункту 19 вказаної постанови Пленуму ВСУ, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав та основних свобод кожен має право свободу вираження поглядів.

Згідно зі ст. 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Статтею 68 Конституції України встановлено, що кожен зобов'язаний неухильно одержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву і свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до частини 4 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі.

Статтею 280 ЦК України передбачено право фізичної особи, особисте немайнове право порушено, на відшкодування шкоди.

Згідно зі ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації.

Відповідно до ч. 1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

В п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" зазначено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб, що зобов'язані оглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у випадках, коли особа ввертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку3 інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація е знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації осадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами пропозиціями, ю стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно із ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Колегія суддів встановила, що відповідач скористалась своїм правом на звернення громадян. Її звернення ні на що не вливають та не порушують законних прав та інтересів позивача.

Викладені доводи та обставини є оціночними судженнями та спростуванню не підлягають. Підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.

Керуючись ст.ст. 218, 303-304, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді