Справа № 383/686/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2017 року Бобринецький районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого судді Адаменко І.М.,

при секретарі судового засідання Одінцовій Н.Г.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бобринець Кіровоградської області в приміщенні Бобринецького районного суду Кіровоградської області справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання правочину удаваним та визнання факту, що правовідносини сторін регулюються договором оренди землі, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання договору позики від 03 серпня 2012 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 удаваним правочином та визнання, що відносин сторін регулюються правилами передбаченими для оренди земельних ділянок за договором оренди землі від 10 липня 2012 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, який припинено за рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 13 жовтня 2016 року по справі №383/400/16-ц.

На обґрунтування позову зазначив, що 10 липня 2012 року між сторонами було укладено договір оренди земельної ділянки, належної відповідачу на праві власності, та проведено його державну реєстрацію 23 серпня 2012 року у відділі Держгеокадастру у Бобринецькому районі Кіровоградської області про що вчинено запис за №02274. За вказаним договором оренди землі в серпні 2012 року позивач сплатив відповідачу кошти в сумі 400000,00 грн. орендної плати наперед, однак оформили сплату орендної плати як позику, про що відповідач власноручно склав боргову розписку від 03 серпня 2012 року.

Вважає, що договір позики від 03 серпня 2012 року є удаваним правочином, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, оскільки між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не настали реальні правові наслідки за договором позики від 03 серпня 2012 року, так як кошти в сумі 400000,00 грн. отримані відповідачем від позивача в рахунок орендної плати за договором оренди землі від 10.07.2012 року, тому мали місце інші правовідносини, які регулюються правилами передбаченими для оренди земельних ділянок за договором оренди землі від 10 липня 2012 року, укладеного між сторонами.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав з підстав викладених позовній заяві.

Представники відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_5 заперечили проти задоволення позову та просили відмовити в його задоволенні, надавши до суду письмові заперечення, згідно яких вважають позовні вимоги необґрунтованими, посилаючись на те, що розписка від 03.08.2012 року про передачу відповідачу коштів у борг за своєю правовою природою є договором позики, оскільки містить всі істотні умови для даного виду правочинів та не містить ознак удаваного правочину, тобто не вчинений сторонами для приховування договору оренди землі, як це вважає позивач. Крім того, у спірному правочині немає жодного слова про земельну ділянку. Дійсним же договором оренди на вказану земельну ділянку є договір оренди від 10.07.2012 року, укладений між сторонами, який на підставі рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 13.10.2016 року у справі №383/400/16-ц був розірваний. Окрім того, спірний правочин не має та не може мати ознак удаваності виконання позивачем зобовязань за договором оренди землі від 10.07.2012 року, оскільки судовим рішенням, яке набрало законної сили, вказаний договір розірвано з підстав саме невиконання позивачем своїх зобовязань несплати орендної плати, а тому твердження позивача в даному випадку є безпідставними. Вимога позивача про визнання, що відносини сторін регулюються правилами, передбаченими для оренди земельних ділянок за договором оренди землі від 10.07.2012 року є необґрунтованою та суперечить приписам статті 16 ЦК України, оскільки до правовідносин сторін застосовуються саме норми права, які регулюють правочин, а не окремі правочини. Не передбачено законодавством і визнання судом факту виконання істотних умов договору шляхом укладення іншого правочину. Також позивачем не вказано чим порушено його права з огляду на те, що строк виконання зобовязань за спірним правочином ще не настав (до 03.08.2022 року). Крім того, спірний правочин укладено ще до набрання чинності договору оренди землі від 10.07.2012 року (а.с.55-58).

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи із наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 24 вересня 2001 року ОСОБА_4 ОСОБА_6 сільською радою народних депутатів виданий Державний акт на право приватної власності на землю серії ІV-KР №020419 на земельну ділянку площею 25,04 га, розташовану на території ОСОБА_6 сільської ради (а.с.7).

10 липня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір оренди терміном на 49 років, зареєстрований у відділі Держкомзему у Бобринецькому районі 23.08.2012 року про що вчинено запис за №02274, за яким обєктом оренди є земельна ділянка, загальною площею 25,04 га, належна відповідачу на підставі Державного акту серії ІV-KР №020419, що підтверджується копією договору (а.с.8).

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 13 жовтня 2016 року у справі №383/400/16-ц розірвано договір оренди землі від 10 липня 2012 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на оренду земельної ділянки площею 25,04 га. з підстав систематичної несплати орендної плати (а.с.11-15).

Статтею 640 ЦК України визначено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції (ч.1). Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч.2).

Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13. (такі висновки Верховного Суду України викладені у постанові по справі №6-79цс14 від 2 липня 2014 року).

Судом також встановлено, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір позики від 03.08.2012 року, відповідно до якого, відповідач отримав від позивача кошти в сумі 400000 грн., які зобовязується повернути не пізніше 03.08.2022 року (а.с.10).

Укладання вищезазначеного договору позики між сторонами підтверджується розпискою відповідача від 03.08.2012 року, згідно якої ОСОБА_4 позичив гроші у ОСОБА_3 в сумі 400000 грн. еквівалентно 50000 доларів США. Гроші отримав 03.08.2012 року в присутності свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які зобовязується повернути не пізніше 03.08.2022 року (а.с.10).

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач та його представник посилались на те, що розписка від 03.08.2012 року є удаваним правочином, вчиненим для приховання іншого правочину, а саме договору оренди землі від 10 липня 2012 року, укладеного між сторонами.

Позивач ОСОБА_3 допитаний в судовому засіданні 16.11.2017 року у відповідності до ст. 62 ЦПК України, як свідок суду показав, що на початку листопада 2008 року відповідач звернувся до нього з пропозицією взяти у нього земельну ділянку в оренду. На пропозицію відповідача він погодився та після обговорення умов оренди та суми орендної плати передав відповідачу кошти в сумі 105000 грн. в рахунок орендної плати наперед за 10 років, про що відповідачем була складена розписка. Домовленість була в усній формі. На протязі 2008-2012 років обробляв земельну ділянку. У 2012 році ОСОБА_4 знову звернувся до нього з пропозицією і надалі обробляти його земельну ділянку. 10.07.2012 року між ним та відповідачем було укладено договір оренди землі, державна реєстрація якого була проведена 23.08.2012 року. За вказаним договором оренди 03.08.2012 року передав відповідачу кошти в сумі 400000 грн. в рахунок орендної плати наперед за 10 років, про що відповідачем була складена розписка про отримання коштів. Після реєстрації договору оренди зрозумів, що в розписці не вказано, що кошти зараховуються в рахунок орендної плати. Після чого зателефонував ОСОБА_4 та попросив вказати в розписці про зарахування коштів в рахунок отримання орендної плати, на що останній погодився. Він на компютері набрав розписку яку привіз додому відповідачу. Через два дні ОСОБА_4 віддав йому розписку, а взамін позивач йому віддав оригінал договору позики від 24.11.2008 року. У його присутності ОСОБА_4 розписку не підписував. Згідно рішення Бобринецького районного суду від 13.10.2016 року розірвано договір оренди землі від 10.07.2012 року та зобовязано його повернути земельну ділянку відповідачу. Також зазначив, що про удаваність оспорюваного правочину він дізнався вже під час розгляду судом справи про розірвання договору оренди землі.

Згідно ст.235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Зі змісту ст.235 ЦК України вбачається, що субєкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому субєкт, який вимагає визнання правочину удаваним, повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. В удаваному правочині розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За правилами ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Судом встановлено, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 настали реальні правові наслідки за договором позики від 03.08.2012 року, адже ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 400000 грн. позики з датою повернення не пізніше 03.08.2022 року, який на час розгляду справи ще не наступив, що відображено в розписці ОСОБА_4 від 03.08.2012 року.

Таким чином, розписка від 03.08.2012 року про передачу відповідачу коштів у борг з обовязком повернення за своєю правовою природою є договором позики, оскільки містить всі істотні умови для даного виду правочинів.

Оскільки за змістом ст. 93 Земельного кодексу України, ст.ст. 13, 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою, та за своєю правовою природою не підлягає поверненню орендарю, а за спірним договором позики сума позики підлягає поверненню не пізніше 03.08.2022 року, суд приходить до висновку, що передані на підставі договору позики від 03.08.2012 року кошти в сумі 400000 грн. є позикою на умовах її повернення, а не платежем за користування земельною ділянкою, який за умовами договору оренди землі від 10.07.2012 року поверненню не підлягає.

Таким чином, договір оренди землі, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 від 10.07.2012 року, та договір позики від 03.08.2012 року за своєю правовою природою є різними договорами, які спрямовані на досягнення різних правових наслідків, які насправді за ними наступили.

Крім того, договір оренди землі, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 від 10.07.2012 року був зареєстрований 23.08.2012 року, а оспорюваний договір позики датований 03.08.2012 року, що спростовує твердження сторони позивача про те, що оспорюваний договір позики вчинений з метою приховати укладення договору оренди землі укладеного 23.08.2012 року чи сплату за ним орендної плати, адже свідчить про їх різну правову природу та самостійність зобовязань, які за ними виникли, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, стороною позивача не доведено, що договір позики від 03.08.2012 року укладений з метою приховати інший правочин, а саме договір оренди землі від 10.07.2012 року, а воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення цивільно-правових відносин, передбаченими для оренди вказаної земельної ділянки, ніж ті, які передбачені договором позики від 03.08.2012 року.

Доводи сторони позивача проте, що відповідач при отриманні коштів в сумі 400000 грн. не сплатив прибутковий податок не мають правового значення для вирішення даного спору та не підтверджують факту удаваності оскаржуваного правочину.

Такими чином, суд приходить до висновку, що позов про визнання договору позики від 03.08.2012 року удаваним правочином та визнання, що відносини сторін регулюються правилами передбаченими для оренди земельних ділянок за договором оренди землі від 10.07.2012 року, задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст. 93 ЗК України, ст.ст. 204, 235, 640, 1046, 1047 ЦК України, ст.ст. 13, 21 Закону України "Про оренду землі" суд,-

ВИРІШИВ:

ОСОБА_3 в задоволенні позову до ОСОБА_4 про визнання правочину удаваним та визнання факту, що правовідносини сторін регулюються договором оренди землі відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до судової палати з цивільних справ апеляційного суду Кіровоградської області протягом десяти днів з дня його проголошення через Бобринецький районний суд Кіровоградської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.М. Адаменко