Справа № 500/3690/17
Провадження № 2/500/2533/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2017 року

Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Адамова А.С.,

при секретарі Хачатрян А.Т.,

за участю: позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідачів ОСОБА_3, представника третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Ізмаїла цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - виконавчий комітет Ізмаїльської міської ради Одеської області, про визнання дійсним договору та визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

07.07.2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовними вимогами, якими просить: визнати свідоцтво №987 від 15.10.1997 року, видане на підставі розпорядження Ізмаїльської міської ради народних депутатів за №432 від 09.09.1997 року, про передачу ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на праві особистої власності у рівних часках 17/40 частин домоволодіння №12 по вул. Тульчіанівська (Котовського) в м. Ізмаїлі Одеської області, дійсним у рівних частках; визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_8, померлого 30.06.2016 року, право власності на 17/160 частин домоволодіння №12 по вул. Тульчіанівська (Котовського) в м. Ізмаїлі Одеської області. Свої вимоги мотивує тим, що приватним нотаріусом їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у звязку з тим, що частки в праві спільної сумісної власності на квартиру №1, що розташована за адресою: м. Ізмаїл, вул. Тульчианівська, б. №12, що входить до складу 17/40 часток домоволодіння, розташованого за адресою: м. Ізмаїл, вул. Тульчианівська, б. №12, Одеська область, не визначені, і в спадковій справі, заведеної після смерті ОСОБА_8, наявні правовстановлюючі документи, в яких викладена різна інформація.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити.

Представник відповідачів у судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі, не заперечував проти їх задоволення.

Представник третьої особи у судовому засіданні залишив вирішення питання на розсуд суду.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення сторін, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право особистої власності на житло №987 від 15.10.1997р. квартира АДРЕСА_1 17/40 частин від усього домоволодіння належить на праві особистої власності ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_9 у рівних частках кожному.

Згідно розпорядження Ізмаїльської Ізмаїльського міського голови від 19.06.2016р. «Про перейменування вулиць, провулків та проспекту в м. Ізмаїл Одеської області» вулицю «Котовського» перейменовано у вулицю «Тульчианівську».

Згідно довідки КП «Ізмаїльське МБТІ» № 21 від 12.01.2017р. власниками 17/40 частин житлового будинку по вул. Тульчіанівська, 12 в м. Ізмаїлі являються: ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право власності №987, видане Ізмаїльським МБТІ 15.10.1997р., зареєстроване Ізмаїльським МБТІ в книгу реєстру за №506-212.

У листі КП «Ізмаїльське МБТІ» №1322 від 02.10.2017р. зазначено, що відповідно до матеріалів інвентарної справи, власниками обєкту нерухомості по вул. Тульчіанівська, 12 в м.Ізмаїлі зареєстровані: ОСОБА_8 (17/160 частки), ОСОБА_5 (17/160 частки), ОСОБА_6 (17/160 частки), ОСОБА_9 (17/160 частки) на підставі свідоцтва про право власності №987, видане Ізмаїльським МБТІ 15.10.1997р., зареєстроване в реєстрі прав власності на нерухоме майно в реєстровій книзі за №506/212 від 15.01.1997р.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 1 ст. 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Частиною 1 статті 1234 ЦК України визначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Згідно ч. 1 ст. 1235 ЦК України встановлено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Згідно ст. 1245 ЦК України частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом.

Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-ЖД №457808 від 23.07.2016 року, виданого Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, ОСОБА_10 помер 30.06.2016 року.

Після смерті ОСОБА_10, згідно ст.1220 ЦК України, відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить частка квартири №1, що розташована за адресою: м. Ізмаїл, вул. Тульчианівська, б. №12, що входить до складу 17/40 часток домоволодіння, розташованого за адресою: м. Ізмаїл, вул. Тульчианівська, б. №12, Одеська область.

Відповідно до заповіту, посвідченого 17.03.2015 року приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_11, зареєстрованого в реєстрі за №819, ОСОБА_10 заповів все своє майно ОСОБА_1.

Вказаний заповіт є чинним, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №44822989 від 19.08.2016р.

Позивач є спадкоємцем за заповітом та спадщину прийняла шляхом подачі заяви про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_11

Осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_10 відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає.

Спадкоємець за законом першої черги дочка спадкодавця ОСОБА_7 від своєї частки спадщини, яка залишилася після смерті батька ОСОБА_8, відмовилася на користь дочка спадкодавця ОСОБА_5, про що надала відповідну заяву до приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_12, копія якої наявна у матеріалах справи. Спадкоємець за законом першої черги дочка спадкодавця ОСОБА_5 спадщину, яка залишилася після смерті батька ОСОБА_8, прийняла шляхом подачі в установлений законом строк відповідної заяви до приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_12, копія якої наявна у матеріалах справи. Свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_5 не отримала, оскільки не відноситься до осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_8 відповідно до ст. 1241 ЦК України

На звернення позивача ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_12 з приводу оформлення спадщини, письмовою відповіддю нотаріуса №159/02-14 від 26.04.2017р. їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у звязку з тим, що частки в праві спільної сумісної власності на квартиру №1, що розташована за адресою: м. Ізмаїл, вул. Тульчианівська, б. №12, що входить до складу 17/40 часток домоволодіння, розташованого за адресою: м. Ізмаїл, вул. Тульчианівська, б. №12, Одеська область, не визначені, і в спадковій справі, заведеної після смерті ОСОБА_8, наявні правовстановлюючі документи, в яких викладена різна інформація.

Відповідно до п.п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно.

Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.

Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Таким чином, судом встановлено, що власниками 17/40 частин житлового будинку по вул.Тульчіанівська, 12 в м. Ізмаїлі являються: ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право власності №987, видане Ізмаїльським МБТІ 15.10.1997р., зареєстроване Ізмаїльським МБТІ в книгу реєстру за №506-212, у рівних частка кожний. Позивач є спадкоємцем за заповітом та спадщину прийняла шляхом подачі до нотаріуса в установлений законом строк про прийняття спадщини, осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_10 відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає, з огляду на встановлене позивач ОСОБА_1 обґрунтовано вимагає визнання за нею права власності на вказане майно у вигляді 17/160 частин домоволодіння №12 по вул. Тульчіанівська (Котовського) в м. Ізмаїлі Одеської області.

З огляду на те, що рівність часток співвласників у спільній власності, якщо інше не встановлено законом чи договором, презюмується згідно норм ЦК України, та дійсність свідоцтва №987 від 15.10.1997 року ніким не оскаржується, то суд вважає недоцільним та не націленим на поновлення порушених прав окреме визнання дійсним вказаного свідоцтва із зазначенням частин співвласників у вказаному майні.

У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до роз'яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи.

Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 61 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 213-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа виконавчий комітет Ізмаїльської міської ради Одеської області, про визнання права власності на спадкове майно задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_8, померлого 30.06.2016 року, право власності на 17/160 частин житлового будинку №12 по вул. Тульчіанівська в м. Ізмаїлі Одеської області.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 04.10.2017р.

Суддя: ОСОБА_13