Номер провадження: 22-ц/785/6526/17
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.08.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Кононенко Н.А.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 29.06.2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_6, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу - Машкіна Ніна Олександрівна, про визнання договору позики та іпотечного договору недійсними, відшкодування моральної шкоди, та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

встановила:

26.09.2016 року позивач ОСОБА_3 звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_6, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу - Машкіна Н.О., в якій, з урахуванням уточнень до позовної заяви, просила суд: визнати недійсним договір позики від 07.11.2015 року, укладений між нею - ОСОБА_3 та ОСОБА_5, визнати недійсним іпотечний договір від 07.11.2015року, укладений між нею - ОСОБА_3 та ОСОБА_5, стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 20000,00грн., а також стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору у розмірі 6890,00грн.

В обґрунтування заявленого позову ОСОБА_3 посилалась на те, що 26 жовтня 2015 року її чоловік - ОСОБА_6 взяв у борг в ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 160000 доларів США на строк до 07.11.2015р., про що було складено розписку від 26.10.2015р.

У подальшому, у зв'язку з тим, що ОСОБА_6, не маючи можливості повернути борг у вказаний строк, з метою забезпечення виконання зобов'язань, її чоловіком - ОСОБА_6 було вирішено передати в іпотеку майно - земельну ділянку та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, яке належить їй - ОСОБА_3

При цьому, позивачка зазначала, що чоловік запевнив її, що борг буде повернуто ОСОБА_5 в строк до 06.05.2016р.

Таким чином, ОСОБА_3 вказувала, що 07 листопада 2015р. під впливом тиску чоловіка - ОСОБА_8, вона з ОСОБА_5 уклали договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Машкіною Н.О. та зареєстрований в реєстрі за №1547.

Позивачка вказувала, що за умовами договору позики вона нібито отримувала в ОСОБА_5 грошові кошти у сумі 3667200 грн., що в еквіваленті складає 160000 доларів США, згідно з офіційним курсом НБУ, на день підписання договору позики.

07 листопада 2015 року в забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 за договором позики, між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Машкіною Н.О., та зареєстрований в реєстрі за № 1548.

Згідно умов п. 1.1. іпотечного договору, іпотекодавцем передано в іпотеку наступне

- нерухоме майно: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок з господарськими будівлями та

- спорудами, площею 0,1000 га, у тому числі земельними угіддями, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер: НОМЕР_1.

17 травня 2016р. було повернуто частину боргу у розмірі 13000 доларів США.

10 червня 2016р. було повернуто частину боргу у розмірі 12000 доларів США.

Позивачка вказувала, що 07 вересня 2016р. нею було отримано лист з вимогою про усунення порушень (іпотечне повідомлення), в якому ОСОБА_5 попереджував, що у випадку несплати позики у сумі 135000 доларів США, в еквіваленті в гривні за офіційним курсом НБУ на день повернення, а також 3 процентів річних від простроченої суми позики у розмірі 36896,40 грн. у 30-денний строк, ним буде прийнято рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Однак, позивачка зазначала, що на момент укладення договору позики та іпотечного договору від 07.11.2015р. вона діяла під натиском свого чоловіка ОСОБА_6, її волевиявлення було невільним та не відповідало її внутрішній волі, гроші по договору позики від 07.11.2015 р. вона не отримувала.

Викладені обставини, на думку позивачки, свідчать про порушення умов догорів та підставою для визнання їх недійсними.

Крім того, позивачка вважала, що їй була нанесена значна моральна шкода та душевні страждання внаслідок завданих дій з боку відповідача, внаслідок переживань у неї погіршився стан здоров'я, загострилися хронічні хвороби, почались випадки безсоння.

Також факт того, що земельна ділянка та будинок, в якому вона проживає постійно, докладала довгі роки зусиль для його придбання та подальшого підтримання, раптом може його втратити, призводить до постійних хвилювань та погіршення самопочуття, що в свою чергу призводить до зміни графіку життя, не є скритним фактом та є моральними стражданнями.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_3 звернулася до суду з відповідним позовом про визнання договору позики та іпотечного договору недійсними, та відшкодування моральної шкоди.

В свою чергу, у судовому засіданні 26.10.2016року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_9, будучи незгодним з позовом ОСОБА_3, надав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, яка в свою чергу була прийнята судом для спільного розгляду з первісним позовом.

Під час розгляду справи представник ОСОБА_5 - ОСОБА_9 уточнив зустрічний позов та згідно з останньою редакцією позову, ОСОБА_5 просив суд стягнути зі ОСОБА_3 на свою користь заборгованість за договором позики від 07.11.2015року у розмірі 135000,00 доларів США у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення, три проценти річних від простроченої суми позики за період з 07.05.2016 року по 23.01.2017 року у розмірі 80952 грн., а також витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування наданого зустрічного позову представник ОСОБА_5 посилався на те, що 07.11.2015року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Машкіною Н.О., та зареєстрований в реєстрі за № 1547, за умовами якого, позичальник отримав у позикодавця грошові кошти у сумі 3 667 200 грн., що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день підписання цього договору складає 160000 доларів США.

Згідно п.3 договору позики позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю в

строк до 06.05.2016року грошові кошти, на дату повернення позики, сума поверненої

позики повинна бути еквівалента 160000 доларів США, згідно з офіційним курсом НБУ на день повернення, але не може бути меншою ніж 3 667 200 грн.

Представник позивача за зустрічним позовом вказав, що в порушення умов договору позики щодо строку повернення позики та суми, позичальником 17.05.2016 року та 10.06.2016 року була частково повернута позика у розмірі 13000 та 12000 доларів США в еквіваленті в гривні на день повернення, залишок неповернутої частини позики складає 135000 доларів США, у еквіваленті згідно з офіційним курсом НБУ до гривні на день повернення.

У зв'язку з тим, що до теперішнього часу відповідачем не було повернуто борг у встановленій у договорі позики термін, ОСОБА_5 звернувся до суду із відповідним зустрічним позовом.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29.06.2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5, про визнання договору позики від 07.11.2015 року та іпотечного договору від 07.11.2015 року недійсними, відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики - задоволений, стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 заборгованість по договору позики у сумі 135 000 доларів США, що по курсу НБУ еквівалентно 3520816,20 грн., три проценти річних від простроченої суми за період з 07.05.2016 року по 23.01.2017 року, що складає 80 952,00 грн., та судовий збір у сумі 6890 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить скасувати вищевказане рішення суду, ухвалити нове, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_6, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу - Машкіна Н.О., про визнання договору позики та іпотечного договору недійсними, відшкодування моральної шкоди - задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову - відмовити.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що при укладенні спірних договорів позики та іпотеки, позивач ОСОБА_3 діяла свідомо, договори відповідали її волі, а тому підстав для визнання їх недійсними матеріали справи не містять.

З таким висновком суду першої інстанції повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

У судовому засіданні обгрунтовано встановлено, що 07 листопада 2015 року між первісним відповідачем ОСОБА_5 та позивачем ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до умов якого, позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти у сумі 3 667 200,00грн., що в еквіваленті складає 160000 доларів США, згідно з офіційним курсом НБУ, на день підписання цього договору, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів без нарахування процентів за користування грошовими коштами на умовах, визначених цим договором, тобто з кінцевим терміном погашення 06 травня 2016року. Грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору. Сторони усвідомлюють, що цим договором підтверджена передача грошових коштів Позичальникові.

Цей договір позики було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Машкіною Н.О. 07 листопада 2015року, зареєстровано в реєстрі за №1547.

Крім того, в забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним договором позики, 07 листопада 2015року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого, іпотекодавець передає в іпотеку, а іпотекодержатель приймає в іпотеку об'єкти нерухомості, які належать на праві власності ОСОБА_3, а саме: житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, площею 0,1000 га., у тому числі за земельними угіддями: рілля - 0,1000 га., що розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер якої: НОМЕР_1.

Вказаний іпотечний договір було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Машкіною Н.О. 07 листопада 2015року, зареєстровано в реєстрі за №1548.

Оригінали вказаних договорів позики та іпотеки були оглянуті судом першої інстанції у судовому засіданні 19.04.2017року.

В подальшому, а саме 17.05.2016 року ОСОБА_3 частково повернула суму позики у розмірі 13000,00доларів США та 12000,00доларів США, що не заперечується сторонами у справі та підтверджується копіями розписок від 17.05.2016року та від 10.06.2016року (а.с.13-14).

Таким чином, залишок неповернутої частини позики за договором від 07.11.2015 року склав 135000,00доларів США.

У зв'язку з невиконанням умов договору позики, 07 вересня 2016року ОСОБА_5 надіслав на адресу ОСОБА_3 вимогу по усунення порушень (іпотечне повідомлення), в якій попередив, що у випадку несплати позики у сумі 135000 доларів США, в еквіваленті в гривню за офіційним курсом НБУ на день повернення, а також трьох процентів річних від простроченої суми позики у розмірі 36896,40 грн. у тридцяти-денний строк, ним буде прийнято рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Проте, до теперішнього часу ОСОБА_3 своє зобов'язання щодо повернення грошових коштів не виконала.

Звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_3 посилалась на те, що договори вона підписувала під натиском свого чоловіка ОСОБА_6, її волевиявлення не було вільним та не відповідало її внутрішній волі, гроші по договору позики від 07.11.2015 р. вона не отримувала.

З цих підстав колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який зазначив наступне.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Пунктом 8 цієї ж постанови передбачено, що згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання сторонами (стороною) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до п.п. 19, 21 вищевказаної постанови згідно до статей 229-233ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Згідно ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, первісний позивач ОСОБА_3 посилалась на те, що на момент укладення договору позики та іпотечного договору від 07.11.2015р. вона діяла під натиском свого чоловіка ОСОБА_6, її волевиявлення не було вільним та не відповідало її внутрішній волі, гроші по договору позики від 07.11.2015 р. вона не отримувала.

Однак, зазначені обставини не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи та позивач не надала суду жодного доказу в обґрунтування вказаних обставин.

Так, відповідно до п.2 договору позики, грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору, який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Машкіною Н.О.

З цих підстав, суд обгрунтовано не прийняв до уваги посилання ОСОБА_3 про те, що грошові кошти по договору позики від 07.11.2015 р. вона не отримувала.

Що стосується розписки від 26 жовтня 2015року про отримання ОСОБА_6 від ОСОБА_5 в борг грошових коштів у розмірі 160000,00доларів США, оригінал якої мається в матеріалах справи (а.с.174), то вона не є належним доказом того, що ОСОБА_3 діяла під натиском свого чоловіка ОСОБА_6, а її волевиявлення не було вільним та не відповідало її внутрішній волі.

Більше того, представник первісного відповідача ОСОБА_5 взагалі заперечує існування будь-яких відносин із ОСОБА_6 правовідносин по вказаній розписці, про яку він вперше дізнався із позовних матеріалів.

З підстав викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наявні в матеріалах справи документи та надані сторонами під час розгляду справи докази не свідчать про наявність підстав для визнання недійсним договору позики та визнання недійсним іпотечного договору, у зв'язку з чим позовні вимоги ОСОБА_3 в цій частині задоволенню не підлягають, оскільки у відповідності до ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Що стосується висновку суду про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про відшкодування завданої їй моральної шкоди у сумі 20 000 грн., то колегія суддів погоджується з тим, що правові підстави для задоволення позову в цій частині також відсутні.

По-перше: суд обгрунтовано виходив із того, що позивач ОСОБА_3 не надала суду доказів завдання їй моральної шкоди діями ОСОБА_5

Довідка консультації невролога від 24.05.2017року не є доказом спричинення їй моральної шкоди внаслідок укладення спірних договорів позики та іпотеки, оскільки договори укладені 07 листопада 2015року, а дата візиту до лікаря у вказаних довідках зазначена 24 травня 2017року.

По-друге: суд правомірно не встановив неправомірних дій з боку ОСОБА_5 стосовно ОСОБА_3 при укладені спірних договорів позики і іпотеки.

По-третє, колегія суддів зазначає, що вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від первісних позовних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів позики і іпотеки. Оскільки суд відмовив у задоволенні вказаних позовних вимог за їх безпідставністю, то правові підстави для задоволення позовних вимог щодо відшкодування ОСОБА_3 моральної шкоди також задоволенню не підлягають.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_10, то колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність їх задоволення, виходячи з наступного.

Так, згідно до ст. 1046 ЦК України договір позики - це угода, за якою одна особа (позикодавець) передає іншій особі (позичальникові) безоплатно або за певну винагороду у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або з інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку, що зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 в частині стягнення зі ОСОБА_3 заборгованості за договором позики у сумі 135000 доларів США, що складає 3520816,20 грн., а також три відсотки річних за період з 07.05.2016року по 23.01.2017року, що складає 80952,00грн., є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

При цьому, суд виходив із того, що курс НБУ станом на день ухвалення рішення, тобто станом на 29.06.2017року становить 2608,0120 грн. за 100 доларів США.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, ухваленого судового рішення та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, п.1 ч.1 ст. 308, ст.ст. 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 29.06.2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

Н.А. Кононенко

Т.В. Цюра