Справа № 164/1049/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Невар О.В.
Провадження № 22-ц/773/1036/17 Категорія: 39 Доповідач: Шевчук Л. Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2017 року місто ОСОБА_1

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів - Грушицького А.І., Данилюк В.А.,

секретар с/з ОСОБА_2,

з участю:

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 селищної ради ОСОБА_5,

представників відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_9, яка діє в інтересах неповнолітніх дітей дочки ОСОБА_10 та сина ОСОБА_11, до ОСОБА_4 селищної ради Маневицького району Волинської області, ОСОБА_6, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Маневицька районна державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно, за апеляційною скаргою ОСОБА_9 на рішення Маневицького районного суду Волинської області від 12 червня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 12 червня 2017 року в даній справі у задоволенні позовних вимог ОСОБА_9, яка діє в інтересах неповнолітніх дітей, про визнання права власності на спадкове майно відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на незаконність рішення суду із-за невідповідності висновків суду встановленим обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, просить його скасувати та постановити нове про задоволення позову.

Колегія суддів, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

ОСОБА_9 звернулася в суд із позовом в інтересах своїх неповнолітніх дітей про визнання права власності на спадкове майно за правом представлення після смерті діда ОСОБА_12, який помер 15 жовтня 2013 року і баби ОСОБА_13, яка померла 23 грудня 2011 року. Батько дітей ОСОБА_1 помер 25 грудня 2013 року.

При цьому ОСОБА_9 вважає, що її неповнолітні діти спадкують ту частину спадщини, яка належала за законом їх батьку ОСОБА_1, якби він був живий на час відкриття спадщини після смерті його батька ОСОБА_12, а саме спадкують спадщину, яка складається із житлового будинку і земельної ділянки, що знаходяться по вул. Волі, 17 в смт. Колки Маневицького району Волинської області, де проживали дід її дітей - ОСОБА_12 і баба її дітей - ОСОБА_13.

Крім того, представник позивачів - ОСОБА_9 посилається на те, що батько її дітей - ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті своїх батьків, оскільки доглядав їх, а тому після смерті самого ОСОБА_1 внуки спадкодавця ОСОБА_12 спадкують ту частину спадкового майна, яке належало б за законом їх батьку ОСОБА_1 сину спадкодавця ОСОБА_12

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_9, яка діє в інтересах своїх неповнолітніх дітей, суд першої інстанції виходив з того, що внуки спадкодавця ОСОБА_12 не можуть спадкувати спадкове майно, яке складається із житлового будинку і земельної ділянки, що знаходяться по вул. Волі,17 в смт. Колки Маневицького району Волинської області, оскільки зазначене нерухоме майно не належало б за законом їх батьку ОСОБА_1, якби він був живий на час відкриття спадщини.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.

Стаття 1266 ЦК України передбачає, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

В судовому засіданні встановлено, що право власності на спірне нерухоме майно було зареєстровано за матірю ОСОБА_1 ОСОБА_13, яка померла 23 грудня 2011 року, після смерті спадкодавця ОСОБА_13 спадщину прийняв її чоловік ОСОБА_12, який постійно проживав разом із спадкодавцем ОСОБА_13 на час відкриття спадщини.

ОСОБА_9 вважає, що її діти мають право на спадкове майно після смерті їх діда ОСОБА_12, оскільки це спадкове майно належало б за законом батьку дітей ОСОБА_1, якби він був живий на час відкриття спадщини. Також ОСОБА_9 вважає, що батько дітей ОСОБА_1 постійно проживав разом зі своїми батьками, а тому прийняв спадщину після їх смерті.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від нього (частина 2 статті 1268 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття такої заяви.

До складу спадщини, як це передбачає стаття 1218 ЦК України, входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Проте будь-яких доказів на підтвердження того, що батько неповнолітніх дітей - ОСОБА_14 постійно проживав разом із спадкодавцем ОСОБА_12 на час відкриття спадщини, в звязку з чим вважається таким, що прийняв спадщину, суду надано не було.

За таких обставин діти ОСОБА_9 і ОСОБА_1 не можуть спадкувати в порядку представлення ту частину спадщини, а саме: житловий будинок і земельну ділянку, оскільки зазначене спадкове майно не могло належати батьку дітей - ОСОБА_1, якби він був живий на час відкриття спадщини.

Крім того, відповідно до вимог статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Уразі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також в разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 1265 ЦК України.

Судом при цьому установлено, що спадкодавець ОСОБА_12 04 червня 2013 року на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все належне йому майно, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося, і взагалі, все те, що буде належати йому на день його смерті і на що він за законом матиме право, заповів ОСОБА_15 (а.с.44).

Отже, в даному випадку право на спадкування має особа, визначена в заповіті.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано відмовив ОСОБА_9, яка діє в інтересах неповнолітніх дітей, у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на спадкове майно в порядку представлення.

Доводи апеляційної скарги не впливають на правильність рішення суду першої інстанції, яке постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_9 відхилити.

Рішення Маневицького районного суду Волинської області від 12 червня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді