Єдиний унікальний номер 243/3904/16-ц Номер провадження 22-ц/775/938/2017
Головуючий у 1 інстанції Ільяшевич О.В.
Доповідач Санікова О.С.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

Головуючого судді Санікової О.С.

суддів: Будулуци М.С., Канурної О.Д.

за участю секретаря Ротар Я.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1, треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про вселення

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 20 квітня 2017 року,

в с т а н о в и в :

13 травня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням, посилаючись, з урахуванням уточнених позовних вимог, на те, що їй на праві власності на підставі договору дарування від 19 грудня 2013 року належить 424/1000 часток будівлі гуртожитку, які складаються з квартир № 1, 5, 9, 11, 13, 18, 21, 22, 24, 27, 28, 29, 33, 36, 44, 56, кімнати 16, 17, розташованих у м. Словянську, по вул. Батюка, 8-а, загальною площею 2035,4 кв. м, житловою площею 1144,3 кв.м. Відповідачі зареєстровані в квартирі № 21 житловою площею 2/14,7 кв.м., житловою площею 6/11,8 кв.м., житловою площею 7/18 кв.м., коридору 1/6,6 кв.м, коридору 3/18 кв.м, санвузла 4/3,3 кв.м, кухні 5/6,1 кв.м, 1/4 частки коридору 11/6,0 кв.м., але фактично там не проживають, комунальні послуги не сплачують, без її відома та дозволу як власника передали належну їй квартиру в користування іншим особам. Вона запропонувала відповідачам укласти з нею договір оренди квартири. Відповідачі на її пропозицію відповіді їй не надали та договір не уклали. У звязку із тим, що в належній їй на праві власності квартирі зареєстровані відповідачі, порушуються її права як власника майна на розпорядження належним їй майном, вона змушена нести витрати по оплаті комунальних послуг, нарахованих по квартирі № 21. З огляду на викладене, просила суд ухвалити рішення, яким усунути перешкоди у користуванні квартирою № 21 в будинку № 8-а по вулиці Батюка в місті Словянську та позбавити ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 права користування житловою площею в АДРЕСА_1.

20 травня 2016 року до суду звернувся ОСОБА_5 із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про вселення. Свої позовні вимоги ОСОБА_5 обґрунтував тим, що 03 березня 1987 року його батькові ОСОБА_6 була надана двокімнатна квартира у гуртожитку № 8-а по вулиці Батюка, в м. Словянську. У звязку із поліпшенням житлових умов їх родини, його матері ОСОБА_4, 05 квітня 1991 року був виданий ордер на житлову площу в гуртожитку № 8-а кв. 21, по вулиці Батюка, в м. Словянську. Відповідно до вказаного ордеру їх родина: мати ОСОБА_4, батько ОСОБА_6, брат ОСОБА_3 та сестра ОСОБА_2 вселилися до квартири № 21 будинку, 8-а по вулиці Батюка в м. Словянську Донецької області, яка складалася із трьох кімнат, та постійно в ній мешкали. 06 лютого 2006 року батько ОСОБА_6 помер. Він, мати, брат та сестра продовжували мешкати в наданій їм квартирі. Сплату за комунальні послуги вони здійснювали своєчасно та заборгованості за комунальними послугами не мають. Будинок № 8а по вул. Г.Батюка в м. Словянську має статус гуртожитку. На момент надання їм житлової площі гуртожиток був власністю ВАТ «Спецізоляторстрой». 23 червня 2004 року вказане приміщення було продано громадянам ОСОБА_7 та ОСОБА_8 На теперішній час їм стало відомо, що займана ними квартира відповідно до договору дарування, посвідченого 19 грудня 2013 року, належить ОСОБА_1 У вересні 2015 року він виїхав на роботу в м. Санкт-Петербург. Повернувшись до м. Словянська, він не зміг потрапити до квартири. Він зясував, що квартира є власністю відповідачки ОСОБА_1 та вона замінила замок від вхідної двері квартири. Також позивач зазначив, що ОСОБА_1 відмовилася прийняти оплату за користування квартирою за квітень 2016 року. Вважає такі дії відповідачки незаконними, у звязку із чим, просив суд ухвалити рішення, яким вселити його, ОСОБА_5 до квартири АДРЕСА_2, зобовязати ОСОБА_1 передати йому ключі від вхідної двері в квартиру АДРЕСА_3 та не чинити перешкод у користуванні квартирою.

Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 20 квітня 2017 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням задоволено частково: визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_4; в задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_4 відмовлено; позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про вселення задоволено: вселено ОСОБА_5 в житлове приміщення за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вул. Батюка, буд. 8-А., кв. 21; зобовязано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_5 в користуванні житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_4, передати ключі від усіх дверних замків в житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_4; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 137 грн. 80 коп.; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні її позовних вимог про визнання ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 таким, що втратили право користування житловим приміщенням та в частині вселення ОСОБА_5 в квартиру АДРЕСА_5 і ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити, а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовити.

В обгрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права; вважає, що висновок суду про те, що суд не може погодитися з тим, що відповідачі були прописані саме в гуртожитку будинку №8-а, а не в кімнаті №21 безпідставні, бо фактичне користування кімнатою 21 не означає, що це є місце реєстрації; довідки з ведення реєстраційного обліку місця проживання та місця перебування теж не є підтвердженням місця реєстрації, бо ці довідки видані на підставі списків виборців і не відповідають оригіналам карток прописки як єдиному на час реєстрації відповідачів офіційному документу про прописку (реєстрацію); відповідачі відмовились укласти з нею договір користування (найму) належного їй по праву власності житлового приміщення, отже по справі достовірно встановлено, що відповідачі без належних правових підстав користувалися належним їй по праву власності майном; по справі достовірно встановлено, що відповідачі з власної ініціативи вибули із кімнати №21 і без її відома та згоди розпорядилися належним їй майном уклали усний договір з громадянином ОСОБА_9 та надали кімнату №21 у користування сімї ОСОБА_9; суд безпідставно не прийняв до уваги пояснення ОСОБА_4 про те, що вона переїхала на проживання в належний їй по праву власності в порядку спадкування житловий будинок №6 по вул.. Басейна в м. Словянську, де проживає разом з ОСОБА_5 та ОСОБА_2, що підтверджено позовною заявою ОСОБА_5, в якій саме така адреса проживання відповідачів зазначена; ОСОБА_5 та ОСОБА_2 не надали жодного доказу, що вони не користуються кімнатою 21 з поважних причин, нібито виїхали на заробітки; суд безпідставно такі лише слова прийняв як доказ, що саме має місце така причина не проживання; суд не перевірив той факт, чи не виїхала ОСОБА_2 за межі України на постійне проживання; суд не застосував ст. 41 Конституції України, ст. 1 протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Перший протокол та протоколи №2,4,7 та 11 до Конвенції, де закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

У судовому засіданні апеляційного суду позивачка і її представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та його представник у судовому засіданні апеляційного суду заперечували проти доводів апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним і обгрунтованим.

Від відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог про визнання ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_4 суд першої інстанції виходив з того, що згідно наявних в матеріалах справи документів будинок №8-а по вул. Генерала Батюка в м. Словянську має статус гуртожитку, частка якого належить на праві власності ОСОБА_1, в тому числі і квартира №21, а оскільки правовий режим гуртожитків, житлові приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону України №2482-ХII прирівняно до правового режиму житлових приміщень в будинку державного і громадського житлового фонду, то до мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються вимоги статей 71, 72 ЖК України; проаналізувавши досліджені в судовому засіданні докази, суд дійшов висновку, що в судовому засіданні не встановлена тимчасова відсутність понад шість місяців без поважних причин як наймача ОСОБА_4 так і її членів сімї ОСОБА_5 та ОСОБА_2

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 суд виходив з того, що зібраними по справі доказами не встановлено, що він втратив право користування у спірному житловому приміщенні, але з 06 травня 2016 року позбавлений можливості проживати у квартирі, оскільки в ній замінені замки та фактично він не має до неї доступу.

Проте з такими висновками погодитися неможливо.

На підставі статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 814 ЦК України у разі зміни власника житла, переданого у найм, до нового власника переходять права та обовязки наймодавця.

Особливості правового регулювання найму (оренди) житла визначаються нормами статей 810, 812 ЦК України.

Правовідносини щодо користування жилою площею у гуртожитках врегульовані окремою главою 4 розділу III Житлового кодексу УРСР.

Так, згідно зі статтею 127 ЖК УРСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки.

Судом першої інстанції достовірно встановлено, що будинок по вул. Генерала Батюка, 8-а має статус гуртожитку, частка якого на праві власності належить ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 19 грудня 2013 року.

Відповідачці ОСОБА_4 на підставі ордера №33 від 03.03.1987 року, виданого відповідно до спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету Будівельно-монтажного тресту «Спецізоляторстрой» надано право на зайняття разом з сім'єю з пяти чоловік жилої площі у цьому гуртожитку, а саме у трикімнатній квартирі № 21.

Такий порядок надання житла у гуртожитку передбачав п. 10 Примірного положення про гуртожитки, що діяло на час надання відповідачці спірного житла.

Доводи апеляційної скарги встановлені обставини не спростовують.

Посилання апелянта на положення ст. 398 ЦК України є безпідставними, оскільки матеріалами справи встановлено правомірне фактичне володіння відповідачами спірною квартирою, розташованою у будівлі гуртожитку, ще з 1987 року, власником якої з 1999 року стало ВАТ «Спецізоляторстрой», а відповідно до ст. 814 ЦК України до нового власника (в даному випадку до ОСОБА_1В.) переходять права та обовязки наймодавця.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції послався на положення ст. 130 ЖК УРСР, якою передбачено, що порядок користування житловою площею у гуртожитку визначає законодавство України та Примірне положення про гуртожитки, у розділі VIII якого передбачена відповідальність за порушення правил надання жилої площі в гуртожитку, користування гуртожитками та їх утримання відповідно до законодавства і дійшов висновку про те, що оскільки правовий режим гуртожитків, житлові приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» прирівняно до правового режиму житлових приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду, то до мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються вимоги статей 71, 72 ЖК УРСР.

Такі висновки суду є правильними.

Разом з тим, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_4,ОСОБА_5 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі №21.

Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 суд першої інстанції прийшов до висновку, що в судовому засіданні не встановлено відсутність як наймача ОСОБА_4 та і її членів сімї ОСОБА_5 та ОСОБА_2 Такий висновок суд обґрунтував показаннями свідка ОСОБА_10, з пояснень якої вбачається, що ОСОБА_4 постійно проживала у квартирі №21, з грудня 2016 року вона надала можливість проживати в квартирі сімї ОСОБА_9, а ОСОБА_5 часто виїжджав до РФ на роботу та свідка ОСОБА_9, з пояснень якого вбачається, що ОСОБА_4 щомісяця приходила у квартиру, заходила у кімнату,де зберігалися речі, слідкувала за нею. А згідно пояснень позивачки та свідка ОСОБА_11 ОСОБА_4 постійно сплачувала комунальні послуги, сама приходила отримувати платіжні квитанції та сама вносила плату, а також це робила ОСОБА_2

Суд не прийняв до уваги ту обставину, що відповідачів не було за місцем проживання у період АТО, оскільки внаслідок небезпечної обстановки в м. Словянську у цей період (і ця обставина визнана судом загальновідомою та такою, що не підлягає доказуванню) багато людей були змушені залишати свої домівки та довготривалий час не мали можливості повернутися додому.

Суд також не прийняв до уваги доводи позивачки в тій частині, що відповідачі добровільно виселилися, а наймач ОСОБА_4 переїхала проживати у інший будинок, оскільки вважав достовірно встановленим постійним користування і квартирою у гуртожитку, а відповідно до ч.6 ст. 29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання.

Суд також зазначив, що та обставина, що відповідачі без згоди власника вселили до квартири сторонніх осіб не тягне за собою позбавлення мешканців права користування цим приміщенням, оскільки жодним законодавчим актом такий наслідок не передбачений.

Проте, по-перше, як вбачається з пояснень свідка ОСОБА_9 з дозволу ОСОБА_4 в квартирі №21 він проживав з сімєю з грудня 2015 року, а не 2016 року, по-друге, сам факт проживання в квартирі сімї ОСОБА_9 унеможливлювало проживання одночасно в цій квартирі і сімї ОСОБА_4, по-третє, щомісячне відвідування ОСОБА_4 квартири і сплата комунальних послуг не можна вважати постійним проживанням у спірній квартирі.

Крім того, судом не враховано, що у звязку із зверненням 01 квітня 2016 року ОСОБА_1 із заявою до Словянського відділу поліції ГУНП України в Донецькій області ОСОБА_4 начальнику Словянського відділу поліції надавались письмові пояснення, в яких вона зазначала, що за адресою: м. Словянськ, вул. Г.Батюка 8а/21 вона проживала з 1987 року по 2012 рік; з грудня 2015 року в квартирі проживають переселенці.

З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_4 на праві власності належить ? частина нерухомого майна, а саме будинку №6 по вул. Басейній в м. Словянську на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Першою словянською державною нотаріальною конторою 27 лютого 2012 року.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_4 підтвердила своє проживання у будинку. Відповідач ОСОБА_5 також пояснив, що з 2014 року з початку проведення АТО їх сімя проживає в будинку по вул.. Басейній.

До матеріалів справи позивачкою наданий акт від 11 травня 2016 року про не проживання ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з 2014 року в квартирі АДРЕСА_6, підписаний свідками-сусідами ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_1 і ОСОБА_11

Апеляційний суд вважає, що не прийняття до уваги цього акту як доказ не проживання ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2, оскільки він спростований показаннями свідка ОСОБА_9, з яких вбачається, що в квартирі були речі відповідачів, є безпідставним, оскільки наявність конкретних речей в спірній квартирі не підтверджена будь-яким належним письмовим доказом. Крім того, належними доказами встановлено не проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі (про що зазначено також в акті) і ця обставина ніким не заперечувалась.

Крім того, не проживання відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 у спірній квартирі більше шести місяців доведено іншими доказами.

Згідно пояснень відповідача ОСОБА_5 він періодично не проживає в спірній квартирі, оскільки вимушений виїжджати до Росії на заробітки. Проте, про це ним не надано будь-яких належним доказів. Тому апеляційний суд вважає недоведеним ним не проживання в спірній квартирі з поважних причин більше шести місяців.

За таких обставин, на думку апеляційного суду, висновок суду першої інстанції про не встановлення відсутності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у спірній квартирі №21 у гуртожитку є безпідставним.

У судовому за сідання апеляційного суду ОСОБА_5 пояснив, що ОСОБА_2 не проживає в спірній квартирі з початку проведення АТО, тобто з 2014 року, виїхала з міста Словянська та з того часу не поверталась.

В матеріалах справи наявна довідка, видана 11 серпня 2016 року ТОВ «Борисівський мясокомбінат», розташований у місті Смоленську, з якої вбачається, що ОСОБА_2 працює на даному підприємстві з 01 січня 2016 року в якості менеджера.

Разом з тим, тривале непроживання ОСОБА_2 у спірній квартирі і її робота на підприємстві у місті Смоленську, що безумовно передбачає реєстрацію місця проживання для отримання такої роботи, з огляду на те, що відповідачкою не надано доказів її тимчасового проживання за місцем роботи, дає підстави вважати причини її не проживання у спірній квартирі АДРЕСА_7 понад встановлені ст. 71 ЖК УРСР строки, неповажними.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про невстановлення відсутності ОСОБА_2 у квартирі №21 без поважних причин є помилковим.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_7 є незаконним, тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині її позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_8, то його позовні вимоги про вселення в зазначене житлове приміщення задоволенню не підлягають. Тому рішення суду першої інстанції і в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_5 у задоволенні його позовних вимог про вселення.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З матеріалів справи вбачається, що позивачкою ОСОБА_1 при подачі позовної заяви до суду першої інстанції сплачений судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп., а при подачі апеляційної скарги в сумі 606 грн. 32 коп.,а всього 1157 грн. 52 коп., який підлягає стягненню на підставі ст. 88 ЦПК України з відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в рівних частках, тобто по 385 грн. 84 коп. з кожного.

Керуючись ст. ст.303-304, 307, 309, 314 ч.2, 316 ЦПК України, апеляційний суд,-

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 20 квітня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вул.. Батюка, б. 8а, кВ.21 та в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про вселення; зобовязання ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_5 в користуванні житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_4 та передати ключі від усіх дверних замків в житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_4 та в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_4.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_1, треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про вселення, зобовязання ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_5 в користуванні житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_4 та передати ключі від усіх дверних замків в житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_4 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір по 385 грн. 84 коп. з кожного.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Судді: