АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

09 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Саліхова В.В.,Семенюк Т.А.

при секретарі: Булах А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 07 лютого 2017 року

в цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА :

У жовтні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача, який уточнював під час розгляду справи та остаточно просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 13 836 грн. 09 коп., яка складається з суми боргу по оплаті житлово-комунальних послуг - 12 387 грн. 05 коп., 3% річних - 287 грн. 34 коп., інфляційних нарахувань - 1 161 грн. 70 коп. та судовий збір у розмірі 1600 грн. 00 коп. Посилався на те, що з 01.11.2013 року по теперішній час позивач здійснює функції з надання житлово-комунальних послуг та проведення розрахунків з квартиронаймачами і власниками житлових приміщень будинку АДРЕСА_1. ОСОБА_1, який є власником квартири АДРЕСА_1, не сплачує житлово-комунальні послуги з грудня 2014 року у зв'язку із чим виникла заборгованість в зазначеному розмірі, яку добровільно сплатити він відмовляється.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 07.02.2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» заборгованість за житлово-комунальні послуги в сумі 11 587.05 грн., 3% річних - 287.34 грн., інфляційні нарахування -1 161.70 коп., а всього 13 036.09 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 587.20 грн.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить зупинити провадження у справі до набрання рішенням КСУ по справі за Конституційним поданням ВСУ щодо конституційності певних законів та Указів Президента України відносно НКРЕКП; скасувати рішення суду першої інстанції; залишити позов без розгляду; ухвалити нове рішення яким повністю відмовити у задоволенні позову; передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції; задовольнити скаргу частково, в залежності від фактичних обставин справи. Посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи,помилковість висновків суду. Зазначає, що суд не врахував того, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» не є належним позивачем, оскільки не є виконавцем або надавачем комунальних послуг та не має відповідної ліцензії на їх надання, що позивачем не обгрунтовано тарифи по яких нараховано заборгованість, судом не залучено до справи ПАТ «Київенерго» як особу, що безпосередньо надає послуги та КП ГІОЦ, якому він сплачував платежі, що не були враховані судом.

В суді апеляційної інстанції відаповідач апеляційну скаргу підтримав з підстав наведених в ній.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина»( далі ТОВ «Інвестбудгаличина») просив апеляційну скаргу відхилити.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги,перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині, колегія суддів вважає,що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом ТОВ «Інвестбудгаличина» є балансоутримувачем будинку АДРЕСА_1, а відповідач є власником квартири АДРЕСА_1.

Одним із основоположних принципів приватноправового регулювання є закріплений в статті 3 та статті 627 ЦК України принцип свободи договору, яка полягає у визнанні за суб'єктом цивільного права можливості укладати договори (або утриматись від укладення договорів) і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості.

06.12.2013 року між сторонами було укладено: Договір про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території з Додатками:- про перелік послуг,-тарифами та порядком оплати послуг,-порядок проведення ремонтних робіт ( а.с. 10-16); Договір про надання послуг з центрального опалення,постачання холодної та гарячої води і водоведведення ( а.с.17-19); Договір про надання додаткових послуг з утримання будинку та прибудинкової територіїз додатком про вартість цих послуг ( а.с. 20-23).

Зазначені договори викладені у письмовій формі, підписані відповідачем без застережень, не припинені, не розірвані, не визнані недійсними в установленному законом порядку, а відтак є чинними.

Наявними у справі доказами підтверджується, що ТОВ «Інвестбудгаличина» як балансоутримувач уклав договори з виконавцями і виробниками послуг для забезпечення власників квартир і мешканців будинку житлово-комунальними послугами в повному обсязі.

Відповідно до ст. 68 ЖК України наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Згідно п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Обов'язок по оплаті власником квартири житлово-комунальних послуг, утримання будинку і прибудинкової території передбачений ст. 162 ЖК України.

Згідно ст. 179 Житлового кодексу Української РСР користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.п. 2 п. 7 Правил власники квартири зобов'язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 322 ЦК України встановлено,що тягар утримання майна покладається на його власника.

Відповідач не заперечував тієї обставини, що житлово - комунальні послуги та послуги з утримання будинку та прибудинкової території йому надавалися, але він не сплачував квитанції за житлово-комунальні послуги, які надсилалися позивачем.

Позивач зазначає, що заборгованість ОСОБА_1 по вказаним платежам за період з грудня 2013 року по листопад 2016 року становить 12 387.05 грн., на підтвердження такому надав: бухгалтерський розрахунок, копії квитанцій та витяг з особового рахунку по квартирі АДРЕСА_1.

Правильність проведення позивачем розрахунку заборгованості відповідачем не спростовано.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того,що зобов'язання має виконуватися належним чином і оскільки відповідач у порушення умов укладених договорів не сплачував надані йому житлово-комунальні послуги та витрати на утримання будинку і прибудинкової території з нього належить стягнути заборгованість по цих платежах,а також 3% річних та інфляційні втрати.

Колегія суддів з такими висновками суду погоджується і вважає їх правильними.

За відсутності доказів на підтвердження укладення іншою ніж позивач особою,або особисто відповідачем, окремих договорів з виробниками та виконавцями житлово-комунальних послуг у спірний період,колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги про відсутність у позивача права вимоги у даному випадку безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідача не влаштовує якість послуг, які надані позивачем, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки для вирішення зазначених питань законодавцем передбачений певний порядок, визначений статтею 18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», згідно з якою у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складання та підписання акта -претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо.

Акт-претензія споживача подається виконавцю, який протягом трьох робочих днів вирішує питання про перерахунок платежів або видає письмово споживачу обґрунтовану письмову відмову в задоволенні його претензій. Спори щодо задоволення претензій споживачів вирішуються в суді.

Проте про наявність не вирішених спорів щодо якості надання послуг відповідач не посилався та такого не доводив у межах даної справи.

У спірний період механізм формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та їх розмір регулювався постановами Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року № 560 "Про затвердження Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій і типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій" та від 1 червня 2011 року № 869 "Про порядок формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій", дія яких поширювалася на суб'єктів господарювання всіх форм власності, які надавали ці послуги.

Особливістю розміру цих тарифів є те, що вони визначаються по кожному будинку окремо залежно від кількісних показників фактичного надання послуг з урахуванням забезпечення належного санітарно-гігієнічного, протипожежного, технічного стану будинків і споруд та прибудинкових територій згідно з типовим переліком послуг. Послуги надаються з урахуванням встановленого рішенням органу місцевого самоврядування тарифу, його структури, періодичності та строків надання послуг.

Судом встановлено,що тариф на утримання будинку та прибудинкової території розраховано ТОВ «Інвестбудгаличина» з урахуванням встановленого рішенням органу місцевого самоврядування - виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) тарифу, а також нормативних та накладних витрат ТОВ «Інвестбудгаличина» при обслуговуванні цього будинку. У розмір цього тарифу входить вартість інших послуг, зокрема утримання служби консьєржів та охорони прибудинкової території.

Відповідно до частини першої статті 4 ЗУ "Про житлово-комунальні послуги" законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

За змістом загальних умов виконання зобов'язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, в якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

У разі існування прострочення виконання грошового зобов'язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг покладається на боржника відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України.

З огляду на зазначені положення колегія суддів вважає підставним та обґрунтованим стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що ОСОБА_1 окремих договорів з ПАТ "Київенерго" не укладав і безпосередньо останньому плати за спожиті послуги не проводив, усі розрахунки здійснював позивач,що спростовує доводи апеляційної скарги та твердження відповідача в цій частині.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить, в ході апеляційного розгляду відповідач також не навів таких обставин.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції вважає,що висновки суду відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції щодо пред'явлених у рамках даної справи позовних вимог повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення .

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 07 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення ,але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий :

Судді :

Справа № 755/19833/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/ 5180 /2017

Головуючий у суді першої інстанції: Яровенко Н.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.