Ухвала

іменем україни

19 липня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Пянтковська Оксана Григорівна, про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 17 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, у якому з урахуванням уточнень просила визнати спільним майном подружжя автомобіль Audi А6, реєстраційний номер НОМЕР_1, автомобіль Nissan Rouge, реєстраційний номер НОМЕР_2, автомобіль Toyota RAV4, реєстраційний номер НОМЕР_3, нежитлове приміщення, розташоване по АДРЕСА_2, магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1» (нежитлове приміщення V, VIII, літ. А-9, А (1) торгового залу № 2а, площею 50 кв. м, що спільно із часткою ОСОБА_6 складає 2/25 частини нежитлових приміщень V, VIII, літ. А-9, А (1), стягнути з ОСОБА_4 на її користь компенсацію вартості Ѕ частки вищезазначеного майна, виходячи із його реальної вартості, підтвердженої документально.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 15 липня 2000 року між нею та ОСОБА_4 було укладено шлюб, який розірвано 05 березня 2014 року.

За період перебування у шлюбі ними придбано вказане вище майно, яке зареєстровано у встановленому законом порядку за відповідачем та існує на час розгляду справи. ОСОБА_4 не визнає її право на спірне майно, тому вона заявила даний позов до суду.

Не погоджуючись із первісним позовом, ОСОБА_4 подав зустрічний позов, у якому просив визнати недійсним договір від 21 лютого 2014 року, укладений між ним та ОСОБА_3 в частині дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, поділити спільне майно подружжя наступним чином:

- визнати за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, автомобіль Toyota RAV4, реєстраційний номер НОМЕР_3;

- виділити йому на його частку автомобіль Nissan Rouge, реєстраційний номер НОМЕР_2;

- визнати за ним право особистої приватної власності на 1/25 частки нежитлового приміщення по АДРЕСА_2 в приміщенні V, VIII, літ. А-9, А (1), торгового залу № 2а, площею 50 кв. м, що спільно із часткою ОСОБА_6 складає 2/25 частини нежилих приміщень V, VIII, літ. А-9, А (1);

- визнати за ним на підставі ч. 6 ст. 57 СК України право особистої приватної власності на автомобіль Audi А6, реєстраційний номер НОМЕР_1;

- стягнути з ОСОБА_3 на його користь компенсацію вартості Ѕ частини спільного майна подружжя у розмірі 287 741 грн;

- стягнути з ОСОБА_3 на його користь Ѕ частки сплаченої ним заборгованості за кредитним договором з відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» у розмірі 14 618 грн 01 коп.;

- стягнути з ОСОБА_3 на його користь безпідставно набуті кошти в сумі 40 тис. доларів США, що на момент подання позовної заяви складало 644 600 грн 95 коп.

Свої вимоги ОСОБА_4 обґрунтував тим, що до офіційного оформлення розірвання шлюбу вони здійснили добровільний розподіл спільного майна подружжя, вчинили певні дії для його розподілу, однак ОСОБА_3 наміру виконувати у повному обсязі домовленість не має.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 листопада 2014 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічний позов про визнання недійсним договору дарування, поділ спільного майна подружжя, визнання права особистої приватної власності.

У прийнятті зустрічного позову в частині стягнення безпідставно набутих грошових коштів відмовлено.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 02 листопада 2015 року, позов ОСОБА_3 та зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на автомобіль Audi А6, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Визнано об'єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 автомобіль Toyota RAV4, реєстраційний номер НОМЕР_3 та 1/25 частини нежитлового приміщення по АДРЕСА_2 у приміщенні V, VIII, літ. А-9, А (1), торгового залу № 2а, площею 50,0 кв. м, що спільно із часткою ОСОБА_6 складає 2/25 частини нежилих приміщень V, VIII, літ. А-9, А (1).

У рахунок поділу спільного майна подружжя виділено ОСОБА_3 та визнано за нею право власності на автомобіль Toyota RAV4, реєстраційний номер НОМЕР_3.

У рахунок поділу спільного майна подружжя виділено ОСОБА_4 1/25 частини нежитлового приміщення по АДРЕСА_2 у приміщенні V, VIII, літ. А-9, А (1), торгового залу № 2а, площею 50,0 кв. м, що спільно із часткою ОСОБА_6 складає 2/25 частини нежилих приміщень V, VIII, літ. А-9, А (1).

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 компенсацію вартості Ѕ частини спільного майна подружжя в сумі 5 620 грн 25 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 Ѕ частини сплаченої ним заборгованості за кредитним договором у розмірі 14 618 грн 01 коп.

В іншій частині позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2016 року ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 02 листопада 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому апеляційному розгляді рішенням апеляційного суду Запорізької області від 17 січня 2017 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 квітня 2015 року в частині поділу спільного майна подружжя та визнання права особистої приватної власності скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Визнано об'єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 наступне майно:

- автомобіль Toyota RAV4, реєстраційний номер НОМЕР_6, 2007 року випуску;

- автомобіль Nissan Rouge, реєстраційний номер НОМЕР_4, 2008 року випуску;

- автомобіль Audi А6, реєстраційний номер НОМЕР_5, 2013 року випуску;

- 1/25 частини нежитлового приміщення по АДРЕСА_2 в приміщенні V, VIII, літ. А-9, А (1), торгового залу № 2а, площею 50,0 кв. м, що спільно із часткою ОСОБА_6 складає 2/25 частини нежилих приміщень V, VIII, літ А-9, А (1).

Проведено поділ вказаного майна наступним чином:

- визнано право спільної сумісної власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на автомобіль Toyota RAV4, реєстраційний номер НОМЕР_6, 2007 року випуску по Ѕ частини за кожним;

- визнано право спільної сумісної власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на автомобіль Audi А6, реєстраційний номер НОМЕР_5, 2013 року випуску по Ѕ частини за кожним;

- визнано право спільної сумісної власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на 1/25 частини нежитлового приміщення по АДРЕСА_2 в приміщенні V, VIII, літ. А-9, А (1), торгового залу № 2а, площею 50,0 кв. м, що спільно із часткою ОСОБА_6 складає 2/25 частини нежилих приміщень V, VIII, літ. А-9, А (1) по Ѕ частини за кожним.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію в сумі 91 750 грн вартості Ѕ частини реалізованого без згоди останньої автомобіля Nissan Rouge, реєстраційний номер НОМЕР_4, 2008 року випуску, що перебував у спільній сумісній власності подружжя.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію в сумі 8 195 грн 15 коп. Ѕ частини сплаченої ним заборгованості за кредитним договором від 26 жовтня 2007 року № 685, укладеним між публічним акціонерним товариством «Ощадбанк» та ОСОБА_4

У задоволенні решти частини позовів відмовлено.

Рішення суду в частині відмови у позові ОСОБА_4 щодо визнання недійсним договору дарування колегією суддів не перевірялось.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судове рішення апеляційного суду не повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що за період перебування у шлюбних відносинах та до їх фактичного припинення подружжям ОСОБА_4 було придбано наступне майно, яке відповідно та у порядку ст. ст. 63, 65, 70, 71 СК України, підлягає поділу між ними:

- 10 жовтня 2007 року на підставі договору купівлі-продажу автомобіль Toyota RAV 4, реєстраційний номер НОМЕР_3, вартістю 201 тис. грн;

- 10 квітня 2008 року автомобіль Nissan Rouge, реєстраційний номер НОМЕР_2, вартістю 183 500 грн, який 29 березня 2014 року, тобто вже після розірвання шлюбу, ОСОБА_4 перереєстрував на підставі довідки-рахунку;

- 18 лютого 2011 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим № 536, спільно із ОСОБА_6 у рівних частках, нежиле приміщення по АДРЕСА_2 в приміщенні V, VІІІ, літ. А-9, А (1), торгового залу № 2а, площею 50 кв. м, що складає 2/25 частини нежилих приміщень V, VІІІ, літ. А-9, А (1), вартістю 57 481 грн, а відповідно на частку подружжя припадає 1/25 частини зазначених приміщень вартістю 28 740 грн 50 коп.

За період спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_3 придбано майно (з урахуванням проданого ОСОБА_4 автомобіля Nissan Rouge, реєстраційний номер НОМЕР_2) на загальну суму 398 870 грн, тобто частка на кожного із подружжя у грошовому виразі становить 199 435 грн.

Також установлено, що автомобілем Toyota RAV 4, реєстраційний номер НОМЕР_3, користується безпосередньо донька ОСОБА_3 - ОСОБА_8, у зв'язку з чим суд вважав за необхідне у рахунок поділу спільного майна виділити ОСОБА_3 у власність такий автомобіль, вартістю, узгодженою сторонами, 201 тис. грн.

Із урахуванням вартості вказаного вище автомобіля, виділеного судом ОСОБА_3, та залишковою вартістю іншого майна, що підлягає поділу, суд першої інстанції дійшов до висновків про необхідність виділення ОСОБА_4 1/25 частини нежитлового приміщення по вул. Перемоги, 95у м. Запоріжжі, яким він користується, вартістю, узгодженою сторонами, 28 740 грн 50 коп., що разом із вартістю проданого ним після розірвання шлюбу автомобіля Nissan Rouge, реєстраційний номер НОМЕР_2, становить 197 870 грн (28 740 грн 50 коп. + 183 500 грн).

Компенсацію різниці у вартості Ѕ частини спільного майна подружжя в сумі 1 565 грн (201 тис. грн - 197 870 грн : 2 = 1 565 грн) суд першої інстанції стягнув на користь ОСОБА_4

Крім того, суд першої інстанції встановив, що під час перебування у шлюбі ОСОБА_4, з метою придбання вказаного вище автомобіля Toyota RAV 4, реєстраційний номер НОМЕР_3, було укладено кредитний договір із відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» на суму 160 800 грн під 14 % річних. Згідно з довідкою публічного акціонерного товариства «Ощадбанк» від 05 листопада 2014 року ОСОБА_4 за період із 01 жовтня 2013 року (з моменту припинення шлюбних відносин) до 22 жовтня 2014 року за кредитним договором було сплачено основного боргу - 26 820 грн, процентів - 2 416 грн 03 коп., всього 29 236 грн 03 коп., у зв'язку з чим суд дійшов висновків, що з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 в порядку поділу зобов'язань подружжя (ст. 65 СК України) підлягає стягненню Ѕ частини сплаченої ним заборгованості за кредитним договором у розмірі 14 618 грн 01 коп.

Що стосується спірного автомобіля Аudi А6, реєстраційнийномер НОМЕР_1, то районний суд встановив, що позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання вказаного автомобіля його особистою приватною власністю на підставі ч. 6 ст. 57 СК України є обґрунтованими та доведеними і в цій частині вимоги підлягають задоволенню. Такі висновки суду ґрунтуються на тому, що відповідний транспортний засіб не підлягає включенню до складу спільно набутого майна подружжя і не може бути предметом поділу між ними, оскільки задовго до його придбання сторони фактично припинили шлюбні відносини та ведення спільного господарства і стали проживати окремо один від одного. Вказаний автомобіль було придбано за особисті кошти ОСОБА_4 після подання сторонами 28 січня 2014 року заяви про розірвання шлюбу та за 6 днів до отримання свідоцтва про розірвання шлюбу.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині поділу спільного майна подружжя й визнання права особистої приватної власності та ухвалюючи в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_4, дійшов висновку про те, що відповідно до вимог ст. 60, ч. 1 ст. 70 СК України зазначене вище майно є спільним майном подружжя й підлягає поділу шляхом визначення ідеальних часток у майні по Ѕ частини.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитися не можна.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма ст. 368 ЦК України.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. При цьому беруться до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення для справи.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України ), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

У силу ч.ч. 4 та 5 ст. 71 СК України при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Звертаючись до суду з позовами, сторони просили не лише встановити обсяг спільного сумісного майна подружжя, але й провести реальний його поділ. Своїм рішенням апеляційний суд залишив його у спільній частковій власності.

Зокрема, на два автомобіля та нежиле приміщення суд визнав одночасно і право спільної сумісної власності, і по Ѕ частини за кожним, що фактично унеможливлює навіть виконання такого рішення.

Крім того, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_4 права особистої приватної власності на автомобіль Audi А6, реєстраційний номер НОМЕР_7, 2013 року випуску, та ухвалюючи рішення про визнання цього автомобіля об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, апеляційний суд послався на те, що між сторонами не було встановлено режиму окремого проживання, передбаченого ст. 119 СК України, а тому щодо спірного автомобіля Audi А6 не виникли правові наслідки встановлення режиму окремого проживання, передбачені ст. 120 СК України, та дійшов висновку про те, що вказаний автомобіль підлягає поділу між подружжям шляхом визначення ідеальних часток у майні по Ѕ частини.

Між тим, установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

На порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, доводи ОСОБА_4 не перевірив, не встановив, за чиї кошти придбано спірний автомобіль, не з'ясував джерело сплачених коштів, а, відповідно, чи виникло право власності на нього у подружжя чи лише у ОСОБА_4

Отже, апеляційний суд при новому розгляді справи відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України не врахував висновки і мотиви, наведені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2016 року не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 17 січня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик