Справа № 127/3354/17 Провадження № 22-ц/772/3101/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 5 Доповідач Сало Т. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі: головуючого Сала Т.Б., суддів: Копаничук С.Г., Марчук В.С., секретар Агеєва Г.В., за участі: представника позивача ОСОБА_2 та представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 за участю третьої особи - Першої вінницької державної нотаріальної контори про часткове скасування свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на майно, -

встановила:

В лютому 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду із вищевказаним позовом, в якому, відповідно до уточнених позовних вимог, просила: частково скасувати свідоцтво про право на спадщину від 23.12.2003, виданого ОСОБА_6, а саме в частині успадкування приміщень №2-1, 2-2, 2-3, відповідно до технічної документації, станом на 1977 рік; визнати право власності на майно, а саме 13/50 частини будинковолодіння, а саме приміщення 2-1, 2-2, 2-3, відповідно до технічної документації від 1977 року, що знаходяться за адресою: 2-пров. Пестеля, 17 (15), м. Вінниця, за договором дарування, посвідченим державним нотаріусом ОСОБА_7, від 22.10.1977.

Позов мотивовано тим, що 22.10.1977, батько позивача - ОСОБА_8 подарував ОСОБА_4, 13/50 частини будинковолодіння, а саме приміщення 2-1, 2-2, 2-3, відповідно до технічної документації від 1977 року, що знаходиться за адресою: 2-й пров. Пестеля, 17(15), м. Вінниця, що підтверджується договором дарування, посвідченим державним нотаріусом.

До Бюро технічної інвентаризації для реєстрації цього договору позивач не звертався, оскільки вважала, що для підтвердження її права власності наявність договору є достатньою для цього підставою.

25.10.2001 ОСОБА_8 помер. В шестимісячний строк із заявою про відкриття спадкової справи ніхто не звернувся. За життя з ОСОБА_8 постійно проживали позивач та її мати - ОСОБА_6.

23.12.2003 ОСОБА_6, звернулась до державної нотаріальної контори із заявою про відкриття спадкової справи та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом.

При оформленні спадщини, була подана заява від 27.08.2003 про відмову від прийняття спадщини ОСОБА_4 та сестрою позивача - ОСОБА_5 і подання такої заяви було помилкою.

Позивач зазначає, що заява була складена з ініціативи ОСОБА_5, виключно з бажанням позбавити позивача спадщини. Крім того, нотаріус неправдиво розяснила ОСОБА_4 її права, вказавши, що вона не мала права на успадкування майна після смерті батька.

Померлий ОСОБА_8, на момент смерті, дійсно володів часткою у 73/100 будинковолодіння, що знаходиться за адресою: 2-пров. Пестеля 17(15), м. Вінниця, так як 13/50 (27/100) подарував ОСОБА_4, відповідно до договору дарування від 22.10.1977.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.12.2003 ОСОБА_6 успадкувала 100 відсотків будинковолодіння.

Однак, позивач вважає, що має право на визнання за нею права власності на майно, а саме 13/50 частин будинковолодіння, що знаходиться за адресою : м. Вінниця, 2-пров. Пестеля, 17 (15), за договором дарування.

Інші вимоги позову підлягають задоволенню, так як вони є наслідком задоволення вимоги про визнання права власності на частку будинку.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 листопада 2017 року у задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, суд неповно зясував обставини справи та не дослідив і не надав оцінки наявним у справі доказам, зокрема, суд невірно трактував право обдарованої особи щодо проведення державної реєстрації, називаючи його обовязком; на момент укладення договору дарування законодавством не було передбачено необхідності реєстрації подарованого майна в певний термін; суд неправомірно посилається на відсутність спірних приміщень, оскільки вони існували відповідно до технічної документації 1977 року, що було вказано у позовній заяві.

Колегія суддів, дослідивши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлено, що на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом ОСОБА_7 від 22.10.1977, ОСОБА_8 подарував ОСОБА_4 13/50 частини будинковолодіння, а саме: тамбур 2-1, кімнати 2-2, 2-3, відповідно до технічної документації від 1977 року, що знаходиться за адресою: 2-й пров. Пестеля, 17(15) м. Вінниця.

До Бюро технічної інвентаризації для реєстрації цього договору позивач не зверталась.

25.10.2001 помер ОСОБА_8М батько позивача (свідоцтва про смерть серії І-АМ №146961).

23.12.2003 ОСОБА_4, яка діяла в інтересах своєї матері ОСОБА_6 звернулась до державної нотаріальної контори із заявою про відкриття спадкової справи та з вимогою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на будинок.

30.08.2003 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (сестра позивача) було складено заяву про те, що вони спадщини не прийняли та на неї не претендують.

23.12.2003 нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину за законом, реєстраційний напис № 3160830, відповідно до якого спадкоємицею майна ОСОБА_8, померлого 25.10.2001 року, є його дружина ОСОБА_6 Спадкове майно складається з будинковолодіння в м. Вінниці під № 17(15) по 2-му провулку Пестеля.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції відмовив в задоволенні позову в звязку з недоведеністю без врахування самостійної підстави для відмови перебіг позовної давності. При цьому суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач, не зареєструвавши належним чином в БТІ договір дарування, не набула права власності на подароване нерухоме майно.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, однак не погоджується із підставами з яких відмовлено у його задоволенні, зважаючи на наступне.

Рішенням народного суду Ленінського району м. Вінниці від 23 квітня 1975 року визнано за ОСОБА_8 право власності на 100 % домоволодіння в м. Вінниці по. 2-у провулку Пестеля № 15.

22 жовтня 1977 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 був укладений двосторонній договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_8 подарував ОСОБА_4 13/50 частин вищевказаного будинку. За цим договором обдарованій відійшли тамбур 2-1, кімнати 2-2, 2-3 житловою площею 19,2 кв.м. Даний договір підписаний дарувальником та обдарованою.

Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК УРСР в редакції 1963 року, яка діяла на дату укладення договору дарування, до договору дарування нерухомого майна застосовуються правила статі 227 цього Кодексу, яка регламентує договір купівлі-продажу, і відповідно до якої, договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Як стверджувала позивач даний договір вона не зареєструвала належним чином.

Висновок суду першої інстанції про не набуття позивачем права власності на частину будинку за договором дарування, так як остання не зареєструвала його відповідно до вимого ст. 227 ЦК УРСР, є хибним.

Відповідно до ст. 128 ЦК УРСР (1963 року) право власності у набувача майна по договору виникає з моменту передачі майна, якщо інше не передбачено законом чи договором.

В частині другій цієї статті говориться, що передачею визнається вручення речей набувачу.

Як встановлено в судовому засіданні, і не заперечувалось сторонами, позивач на момент дарування частини будинку проживала у вказаному будинку, що є фактом передачі подарованої речі їй.

Чинним на той час цивільним законодавством не передбачалось набуття права власності на нерухоме майно з моменту його реєстрації. Лише існував обовязок зареєструвати у виконавчому комітеті місцевої ради, і в разі порушення його, негативних наслідків для власника (в т.ч. позбавлення права), не наступало.

На думку колегії суддів, позивач за договором дарування набула право власності на частку вказаного будинку в 1977 році, а тому до спадкового майна після смерті батька повинно бути включено вказаний будинок за мінусом частки, яка була відчужена позивачу.

В звязку з не реєстрацією позивачем даного договору, нотаріус, який оформляв спадщину після смерті ОСОБА_8 не міг знати про наявність зареєстрованої частки даного будинку (13/50) за позивачем, а тому свідоцтво про право власності було видано на всі 100% будинку матері позивача ОСОБА_6

15.08.2016 року померла мати позивача - ОСОБА_6

ОСОБА_4 та ОСОБА_6 в шестимісячний строк подали до приватного нотаріуса заяву про прийняття спадщини після смерті матері за заповітом.

Враховуючи встановлені обставини та мотиви позову, сестри, після оформлення спадщини після смерті матері будуть мати у власності не рівні частки цього будинку, так як їх мати не мала права успадкувати весь будинок.

Колегія суддів вважає, що позивач пропустила строк звернення до суду за захистом своїх прав.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України закріплено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Глибший зміст поняття «строк позовної давності» розкривається в Правовій позиції у ВСУ у справі за № 6-2469цс16 яка ґрунтувалась на рішенні Європейського суду з прав людини, і яка говорить про наступне.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

В спадковій справі № 1339/2003 до майна померлого ОСОБА_8 є заява ОСОБА_4 від 23.12.2003, яка діяла від імені своєї матері - ОСОБА_6 (на підставі доручення), в якій говориться, що на день смерті спадкодавця (ОСОБА_8М.) на його імя залишилося майно, яке складається з домоволодіння № 17(15) в м. Вінниці по 2-му провулку Пестеля, яке прийняла ОСОБА_6. У заяві ОСОБА_4 просить видати на імя ОСОБА_6 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вказане майно.

Колегія суддів звертає увагу, що посилання в заяві на вимогу про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, в частині наявності заповіту, не відповідає дійсності, оскільки на звороті цієї заяви вказується про відсутність заповіту гр. ОСОБА_8 (наявність якого перевірялась).

Колегія суддів вважає, що саме з 23.12.2003 початок оформлення права на спадщину після смерті батька ОСОБА_8, починається перебіг позовної давності, так як ОСОБА_4 власноручно підписувала заяву від імені своєї матері, дана заява складалась в присутності нотаріуса, який розяснив заявнику зміст норм КпШС України.

З цього часу, позивач, яка з невідомих суду причин не зареєструвала належним чином договір дарування, а в подальшому не повідомила нотаріуса про наявність такого договору, при наявності вищезгаданих заяв поданих нею до нотаріальної контори від імені матері, могла припускати, тобто знати, що свідоцтво про право на спадщину після смерті батька може бути видано на 100% будинку.

Крім цього, в матеріалах згаданої спадкової справи є нотаріально завірена заява від ОСОБА_4 та її сестри ОСОБА_5, про те, що вони спадщину після смерті батька не прийняли та на неї не претендують.

Хоча ця заява не тягне за собою юридичних наслідків, так як подана майже через два роки після смерті ОСОБА_8, тобто після спливу шестимісячного строку (всупереч вимогам ст. 553 ЦК УРСР), написання цієї заяви свідчить про обізнаність позивача з часу написання заяв про можливі негативні наслідки для неї , як для спадкоємця. Такі наслідки наступили, але позивач пропустила строк звернення до суду за захистом порушеного права, втратила право на оспорювання всіх дій, які порушували її права власника.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Слід відмітити порушення позивачем вимог статей 13 та 319 ЦК України.

В частинах 2 - 5 ст. 13 ЦК України йдеться про наступне:

при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині;

не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах;

при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до ч. 5 ст. 319 ЦК України, власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян.

На думку колегії суддів, дії ОСОБА_4 у виді звернення до суду з даним позовом направленні на порушення прав її сестри відповідача ОСОБА_5, шляхом обмеження останньої в праві спадкування будинку, а саме спадкування будинку в розмірі частки значно меншої (в разі задоволення вимог позову), аніж розмір частки при спадкуванні в ситуації, яка існувала до подання позову.

Статтею 309 ЦПК України закріплено, що неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення. В даному випадку суд першої інстанції неправильно застосував норму матеріального права, від так, прийшов до хибних висновків про не набуття позивачем права власності на подаровану частку будинку, та безпідставно не застосував наслідки пропущення позивачем строку позовної давності.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 листопада 2017 року скасувати.

Ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 за участю третьої особи Першої вінницької державної нотаріальної контори про часткове скасування свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на майно.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_9

Судді : /підпис/ ОСОБА_10

/підпис/ ОСОБА_11

Згідно з оригіналом:

Суддя: Сало Т.Б.