Справа № 500/5902/17
Провадження № 2-о/500/158/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2017 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Грубіян Л.І.,

при секретарі Івановій Л.П.,

за участю заявника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ізмаїлі цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Ізмаїльський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Одеській області, про встановлення факту смерті,-

ВСТАНОВЛЕНО:

Заявник ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеною заявою і вказала, що вона є колишньою дружиною померлого ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер 08 жовтня 2017 року в м.Луганськ за наступних обставин: дифузний дрібноочаговий кардіосклероз, про що видане лікарняне свідоцтво про смерть № 1283. З померлим заявник мала спільну доньки - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Для реєстрації в законному порядку факту смерті заявник звернулася до Ізмаїльського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, де їй повідомили, що зареєструвати смерть батька її неповнолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер 08 жовтня 2017 року в місті Луганськ, не виявляється можливим у звязку з тим, що заявником не наданий документ, що є підставою для державної реєстрації смерті. Також заявнику повідомили, що їй необхідно звернутися до суду із заявою про встановлення факту смерті.

Встановлення факту смерті ОСОБА_2 необхідно їй для державної реєстрації смерті та оформлення пенсії по втраті годувальника на доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Місцем смерті є місто Луганськ.

З урахуванням вказаного, вона вимушена звернутися до суду з зазначеною заявою про встановлення факту смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4, громадянина України, в м. Луганськ 08.10.2017 року.

В судове засідання заявник ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримала і просила їх задовольнити.

Заінтересована особа представник Ізмаїльського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області в судове засідання не зявився, заперечень проти вимог, заявлених ОСОБА_1, не надано.

Вислухавши заявника, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 08.10.2017 року, на тимчасово окупованій території України, а саме в місті Луганськ, від захворювання помер колишній чоловік заявника ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, громадянин України, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_5, який був зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_6, що підтверджено лікарняним свідоцтвом про смерть № 1283 від 09.10.2017 року та копією паспорта померлого (а.с.4,5).

На звернення заявника до Ізмаїльського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області щодо проведення державної реєстрації відмовлено у вчиненні вказаної реєстрації у звязку з тим, що медичне свідоцтво про смерть №1283 від 09.10.2017 року, видане Відділом судово-медичної експертизи трупів державної установи «Луганське республіканське бюро судово-медичної експертизи» не входить до переліку підстав, необхідних для проведення державної реєстрації смерті згідно п.1 р.V Правил державної реєстрації актів цивільного стану в України від 18.10.2000 р. №52/5 (а.с.9).

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, вирішується судом з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Допустимими за змістом частини першої цієї статті є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується положенням частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, згідно з п.1 ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визначається тимчасово окупованою територією.

Відповідно до ч.2 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-У11 будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Частиною 3 даної статті Закону передбачено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсною і не створює правових наслідків.

Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема,«Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Аналогічна позиція викладена в інформаційному листі Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 15 квітня 2016 року №9-1130/0/4-16.

Враховуючи наведену практику, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного зясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності.

Статтею 9 Закону №1207-VІІ передбачено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окуповані території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина перша). Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом (частина друга). Будь який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті. Є недійсним і не створює правових наслідків (частина третя).

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» смерть підлягає державній реєстрації.

Частиною 1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров»я або судово-медичною установою (пункт перший); рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою (пункт другий).

Відповідно до ч.1 п.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

На підставі п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. №5 «Про судову практику по справам про встановлення фактів, що мають юридичне значення», передбачено, заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявником документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобовязаний обґрунтувати свою заяву посиланням на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин.

Відповідно до ст.257-1 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначені ВР України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законним представниками померлої особи до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника.

Справи про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду та підлягає негайному виконанню.

Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах держаної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Відповідно до ч.3, ч.4 ст. 257-1 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Таким чином, суд вважає доведеним, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин України, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_5, який був зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_6 помер на тимчасово окупованій території України, а саме в м. Луганськ, смерть настала від захворювання дифузний дрібноочаговий кардіосклероз, тобто докази не викликають сумніву, вони є достовірними та вичерпними .

Згідно ст.367 ЦПК України суд вважає за можливе допустити рішення до негайного виконання в частині щодо встановлення факту смерті.

На підставі викладеного, керуючись ч.1 ст. 55 Конституції України, ст.ст. 3, 5, 10 , 14, 57, 60, 197, 213 , 215 , 218, 4 п.6 ст.256 , ст.257 , ч.1 п.7, 257-1,258, ст.259 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1, заінтересована особа Ізмаїльський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Одеській області, про встановлення факту смерті, задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_7, який був зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_8, який помер на тимчасово окупованій території України, а саме в м.Луганськ, причина смерті дифузний дрібноочаговий кардіосклероз.

Допустити негайне виконання рішення суду.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Одеської області через Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть оскаржити рішення шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду підлягає негайному виконанню. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Суддя: ОСОБА_4