Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шеремет А.М.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

за участі: сторін і представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Рівненського районного суду від 21 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року в суд звернувся ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_3 про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням, покликаючись на порушення його права власності з огляду на реєстрацію та проживання відповідача в спірному будинку.

Рішенням Рівненського районного суду від 21 вересня 2017 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні зазначеного позову до ОСОБА_3

На рішення суду позивач через свого представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність і необґрунтованість через неповноту зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм процесуального і матеріального права.

На її обґрунтування зазначав про неврахування судом ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права власника володіти, користуватись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна усі угоди відповідно до закону за своєю волею і незалежно від волі інших осіб. При цьому суд залишив без уваги, що сам факт проживання відповідача у будинку, який є його власністю, перешкоджає йому в реалізації права власності на житло.

Знехтувано правовою позицією Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, відповідно до якої право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є. Із припиненням права власності особи втрачається право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Вважав, що відповідач є дружиною його рідного брата, а тому не є членом його сім'ї. Таким чином, суд неправильно застосував до спірних відносин ст. 156 ЖК України.

З цих підстав просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове про задоволення позову.

У поданих запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_3, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просила залишити його без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про задоволення апеляційної скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення ,суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем обставин, наведених у позові, а тому з урахуванням відсутності факту порушення відповідачем його прав реєстрацією та проживанням відмовив у задоволенні позову.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

Як встановлено з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер витягу 39130536, і ці обставини сторонами не оспорюються, 27 січня 2006 року між позивачем та його батьками було укладено та посвідчено державним нотаріусом Рівненської районної державної нотаріальної контори спадковий договір серії та реєстровий № 2-63 (а.с. 5-5, зв.). На його підставі 16 червня 2015 року ОСОБА_1 набув у власність житловий будинок, загальною площею 74 кв.м і житловою 52. 4 кв.м, з надвірними будівлями і господарськими спорудами, що знаходиться по вул. Піонерська, 9, в с. Корнин Рівненського району Рівненської області.

Починаючи з 19 червня 1989 року, в житловому будинку зареєстрована ОСОБА_3, яка там і фактично мешкає разом із чоловіком (братом позивача) ОСОБА_1, дочкою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та двома малолітніми внуками (а.с. 68).

Вважаючи, що відповідач перешкоджає йому в реалізації права власності на нерухомість, а також на його утримання і призначення житлової субсидії, у серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_3 з вимогою усунути створювані перешкоди в користуванні шляхом визнання такою, що втратила право користування житловим будинок.

Згідно зі ст.ст. 1302 і 1303 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов'язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

Відчужувачем у спадковому договорі може бути подружжя, один із подружжя або інша особа.

Набувачем у спадковому договорі може бути фізична або юридична особа.

Відповідно до ст.ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Усі власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Сторонами не заперечується та обставина, що ОСОБА_3 проживає у житловому будинку № 9 по вулиці Піонерська в с. Корнин Рівненського району на підставі усного сервітуту з колишнім власником ОСОБА_6, який є батьком позивача та чоловіка відповідача.

Положеннями п. 11 ч. 1 ст. 346 ЦК України як однією із підстав припинення права власності визнається припинення юридичної особи або смерть власника.

Оскільки ОСОБА_6 помер у жовтні 2009 року, тому з його смертю припинилася і правомірність користування відповідачем житловим будинком.

Позивач же набув право власності на будинок №9 по вулиці Піонерська в с. Корнин Рівненського району з рішенням про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер 22103056, 16 червня 2015 року і з того моменту у нього виникло відповідне право вимоги.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із ч. 1 ст. 3, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Правова позиція, що висловлена Верховним судом України у своїй постанові від 15 травня 2017 року у справі №6-2931цс16, вказує, що за статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що позивачка є власником спірного житлового будинку, у якому не проживає, оскільки зареєстрована та постійно проживає в іншому будинку; її син перебував у шлюбі з відповідачкою, у звязку із чим остання була вселена до належного позивачці спірного житлового будинку, яка як власник цього майна надала право відповідачі користуватися ним.

Відповідачка спільно із власником спірного житлового будинку не проживала, спільним побутом не була повязана; після розірвання шлюбу з сином позивачки вибула із зазначеного житлового будинку, має інше житло, у якому проживає.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України.

З огляду на сутність установлених правовідносин висновок суду першої інстанції про те, що на ці правовідносини не поширюються норми статей 64, 156 ЖК УРСР, статті 405 ЦК України, є обґрунтованим.

Згідно із абз. другим ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Оскільки матеріально-правовий зв'язок між ОСОБА_3 та житловим будинком №9 по вулиці Піонерська в с. Корнин Рівненського району припинився зі смертю ОСОБА_6, тобто власника, який дозволив відповідачу безоплатно користуватися ним, та набуттям ОСОБА_1 права власності на цей будинок, тому позов ґрунтується на положеннях закону і обставинах справи.

Згідно із ч. 2 ст. 406 ЦПК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Як убачається, суд першої інстанції уваги на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.

Спонуканням для ухвалення нового рішення про задоволення позову відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

В силу вимог ст. 88 ЦПК України понесені і документально підтверджені судові витрати 243, 60 гривень судового збору за предявлення позову та 267, 96 гривень за подання апеляційної скарги, а разом 511, 56 гривень, підлягають стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1

На підставі ст.ст. 317, 319, 321, 391, 406 ЦК України, постанови Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі №№6-2931цс16, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Рівненського районного суду від 21 вересня 2017 року скасувати.

Позов задовольнити.

Усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 житловим будинком №9 по вулиці Піонерська в с. Корнин Рівненського району Рівненської області шляхом визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 511 (пятсот одинадцять) гривень 56 копійок судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: