Справа № 739/816/17
Провадження № 2/739/299/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

"25" липня 2017 р. м. Новгород-Сіверський

Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Чепурка В.В.,

за участі:

секретаря Шкурат О.Г.,

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивачка) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач) про стягнення заборгованості за договором позики, оформленим борговою розпискою від 01 червня 2014 року, з урахуванням 3% річних, інфляційних втрат та пені у розмірі 3 036 грн. 64 коп.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що у липні 2013 року вона дала в борг відповідачу грошові кошти у сумі 1 000 грн., які той зобовязався повернути до 01 липня 2014 року. 01 червня 2014 року відповідач написав розписку про отримання зазначених коштів, однак до цього часу борг за договором позики відповідач їй не повернув. Враховуючи порушення умов укладеного договору, посилаючись на положення статей 509, 530, 545, 551, 625 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) позивачка просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики, з урахуванням 3% річних, інфляційних втрат та пені, загалом у розмірі 3 036 грн. 64 коп.

У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, вказаних у позові, проти розгляду справи без участь відповідача з постановленням заочного рішення не заперечувала.

Відповідач у судове засідання не зявився, хоча про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином. За таких обставин суд, враховуючи позицію позивача, прийшов до висновку, що справа може бути розглянута без участі відповідача, на підставі наявних у ній доказів, з постановленням заочного рішення.

Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд приходить до наступних висновків.

Як встановлено, у липні 2013 року між позивачкою та відповідачем було укладено договір позики (далі договір) відповідно до якого позивачка надала відповідачу позику у сумі 1 000 грн. 00 коп., а відповідач зобовязався повернути її у строк до 01 липня 2014 року. Вказаний договір між сторонами було оформлено шляхом складення відповідачем 01 червня 2014 року розписки про отримання в борг грошових коштів (а.с. 3).

Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Саме такі висновки Верховного Суду України містяться у його постановах №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року і №6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року і мають враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні відповідних норм права.

Таким чином суд приходить до висновку, що відповідач отримав від позивачки за вказаним вище договором позики грошові кошти у сумі 1 000 грн. 00 коп., що в свою чергу свідчить про належне виконання позивачкою своїх зобовязань за цим договором.

Згідно частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку встановлені договором. При цьому, згідно з частиною третьою статті 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Як вбачається з пояснень позивачки у визначений в розписці строк відповідач позику їй не повернув, жодних коштів на виконання свого грошового зобовязання не передавав. При цьому в матеріалах справи будь-які дані, які б свідчили про повернення відповідачем позики на час розгляду справи також відсутні. Це в свою чергу свідчить про порушення відповідачем зазначеного вище договору позики.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно частини другої статті 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до наданого позивачкою розрахунку за період прострочення відповідачем грошового зобовязання з 01 липня 2014 року до 05 травня 2017 року сума основного боргу становить 1 000 грн. 00 коп., розмір 3% річних становить 85 грн., розмір інфляційних втрат від знецінення коштів становить 873 грн. 46 коп. Вказаний розрахунок суд вважає обгрунтованим і таким, що відповідає умовам укладеного договору та положенням законодавства.

З приводу нарахованої позивачкою пені на суму заборгованості у розмірі 1 078 грн. 18 коп. суд враховує, що відповідно до частини третьої статті 549 ЦК України пеня є неустойкою, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

За змістом частини першої статті 546 ЦК України неустойка є одним із видів забезпечення виконання зобовязання.

Згідно частини першої статті 548 ЦК України виконання зобовязання (основного зобовязання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Зі змісту розписки, наданої відповідачем позивачці, вбачається, що в ній не зазначено обовязку відповідача сплатити позивачці пеню за порушення грошового зобовязання та не визначено її розміру. Законодавством також не передбачено право стягнувача за договором позики на стягнення пені з боржника у випадку якщо вона не передбачена відповідним договором.

Викладене вище свідчить про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки пені у розмірі 1 078 грн. 18 коп. за прострочення виконання грошового зобовязання за укладеним між ними договором позики. Отже, з відповідача на користь позивачки підлягає стягнення заборгованість за договором позики, яка складаєть з основного боргу, 3% річних та інфляційних втрат і становить загалом 1 958 грн. 46 коп. (1 000 грн. 00 коп. + 85 грн. 00 коп. + 873 грн. 46 коп.). Відповідно позов підлягає задоволенню частково.

Згідно частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Оскільки позов підлягає задоволенню частково, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню здійснені нею судові витрати, які складаються з судового збору, сплаченого за подання позову, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, у розмірі 412 грн. 76 коп. (1 958 грн. 46 коп. х 640 грн. 00 коп. / 3 036 грн. 64 коп.).

На підставі викладеного, керуючись статтями 526, 530, 546, 549, 550, 553, 610, 611, 625, 1047, 1049, 1050 Цивільного кодексу України, статтями 2, 10, 11, 60, 80, 88, 209, 212-215, 224-226, 294, Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р I Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, заборгованість за договором позики, укладеним у липні 2013 року, у розмірі 1 958 (одна тисяча девятсот пятдесят вісім) гривень 76 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в якості відшкодування судових витрат 412 (чотириста дванадцять) гривень 76 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте Новгород-Сіверським районним судом Чернігівської області за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана ним до Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення. У випадку залишення ухвалою суду заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, воно може бути оскаржене відповідачем у загальному порядку в десятиденний строк з дня винесення судом відповідної ухвали.

Особи, які брали участь у справі, можуть оскаржити заочне рішення до Апеляційного суду Чернігівської області через Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області шляхом подання в десятиденний строк з дня проголошення заочного рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення заочного рішення, можуть подати апеляційну скаргу до Апеляційного суду Чернігівської області через Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення.

Суддя В.В. Чепурко