Справа №588/1327/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Маслов В. В.
Номер провадження 22-ц/788/783/17 Суддя-доповідач - Семеній Л. І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Семеній Л. І.,

суддів - Собини О. І. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи - підприємця ОСОБА_3

на рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 03 квітня 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, третя особа: фізична особа - підприємець ОСОБА_5,

про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 03 квітня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Поновлено ОСОБА_4 на посаді продавця у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (далі - ФОП ОСОБА_3)

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 21395,74 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з якого підлягають відрахуванню при виплаті передбачені законом податки і збори.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць допущено до негайного виконання.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 у дохід держави судові витрати в сумі 1280 грн.

Ухвалою цього ж суду від 11 квітня 2017 року виправлено арифметичні помилки в рішенні від 03 квітня 2017 року, а саме: в мотивувальній частині рішення виправлено кількість робочих днів, яка складає 118 робочих днів, а не 166. Також вказано вірний розрахунок середньоденної заробітної плати позивачки за останні два місяці, що передували її звільненню, який склав 64,44 грн. (2900 грн. / 45 робочих днів), а не 128,89 грн., а також зазначено вірний розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, розмір якого склав 7603,92 грн. (64,44 грн. * 118 робочих днів), а не 21395,74 грн. Резолютивну частину рішення викладено у новій редакції та стягнуто з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 7603,92 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з якого підлягають відрахуванню при виплаті передбачені законом податки і збори.

ФОП ОСОБА_3 не погодився з рішенням суду та оскаржив його в апеляційному порядку. Посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення суду, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

При цьому зазначає, що суд, не надавши правової оцінки наказу про звільнення, який заявниця не оскаржувала і не просила визнати незаконним, вирішив питання про її поновлення на роботі. Вказує на заінтересованість допитаних у справі свідків, які вказали на відібрання у позивачки ключів від магазину, що ставить під сумнів вказану судом поважну причину невиходу позивачки на роботу саме через вчинення відповідачем перешкод для цього. Крім того, вважає помилковими висновки з приводу невизначеного графіку роботи позивачки, оскільки в п. 4 трудового договору від 11 вересня 2015 року визначено час її роботи з 08 години до 17 години та вихідні дні - субота і неділя. Про інше сторони не домовлялися і відповідних доповнень до договору не укладали. Оскільки ОСОБА_4 визнала свою відсутність протягом 8 робочих днів на робочому місці, тому на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України вона була звільнена за прогули без поважних причин.

Заслухавши пояснення відповідача, його представника адвоката ОСОБА_6, третьої оособи ОСОБА_5, які підтримали скаргу з мотивів в ній наведених, представника позивачки ОСОБА_7, який заперечив проти її задоволення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч.1 ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 18 вересня 2015 року ОСОБА_4 на підставі наказу ФОП ОСОБА_3 № 1 від 17 вересня 2015 року працювала на посаді продавця (а.с. 4, 110).

Сторонами визнано, що місцем роботи позивачки було визначено належний відповідачу магазин АДРЕСА_1. Спочатку в ньому вона працювала одна, а в послідуючому - ще з двома продавцями. Графік її трудового розпорядку та графік змінності ними обумовлювався усно, всі питання виконання нею своїх трудових обов'язків узгоджувались за домовленістю з роботодавцем з урахуванням графіку роботи двох інших працівниць ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Наказом ФОП ОСОБА_3 № 4 від 18 жовтня 2016 року ОСОБА_4 була звільнена з роботи згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 4, 111).

З цим наказом позивачка не була ознайомлена, його копія в день звільнення їй не вручалася, а трудова книжка за відсутності її згоди була направлена їй поштою 28.10.2016 року (а.с.127).

Підставою для звільнення ОСОБА_4 стали акти про прогули у жовтні 2016 року, а саме: 7, 10, 11, 12, 13, 14, 17, 18 числа та доповідні нових продавців ОСОБА_10 та ОСОБА_11 від 07 - 18 жовтня 2016 року, з яких вбачається, що крім позивачки на роботі в магазині з 07 години до 16 години також були відсутні продавці ОСОБА_9 та ОСОБА_8, пояснень з приводу своєї відсутності не надали (а.с. 112-123).

На підставі пояснень ОСОБА_4 та показань свідків ОСОБА_8 і ОСОБА_9 судом встановлено, що після проведеної у магазині 06 жовтня 2016 року ревізії, відповідач повідомив про їх звільнення. Ключі від магазину того ж дня на вимогу роботодавця були передані позивачкою новому продавцю ОСОБА_10, і цей факт остання підтвердила у суді.

Задовольняючи позов, місцевий суд виходив з того, що позивачка була відсутня на роботі з 7 по 18 жовтня 2016 року з поважних причин, оскільки роботодавцем чинилися їй перешкоди у виході на роботу, що виразилося у відібранні ключів від магазину 06 жовтня 2016 року, а тому законні підстави для звільнення ОСОБА_4 з роботи за прогули були відсутні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду.

Відповідно до вимог п.4 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Крім установлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення з роботи є встановлення поважності причин відсутності.

Законодавством не визначено перелік обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази із числа передбачених ст.57 ЦПК України.

Факт відсутності на робочому місці ОСОБА_4 07 жовтня 2016 року, з 10 по 14 жовтня 2016 року, 17 і 18 жовтня 2016 року не заперечується нею, проте причиною відсутності на робочому місці стало фактичне недопущення її відповідачем до виконання трудових обов'язків, що виразилося у відібранні у неї 06 жовтня 2016 року ключів від магазину.

Вказану обставину колегія суддів вважає суттєвою, а тому погоджується з висновками місцевого суду про те, що роботодавцем вчинено перешкоди для позивачки у виході на роботу, а відтак причина невиходу ОСОБА_4 на роботу є поважною.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Всупереч цим вимогам відповідач не надав належних та допустимих доказів на спростування обставини відібрання у позивачки ключів від магазину.

Його доводи про те, що передача ключів, що були в одному екземплярі, новому продавцю ОСОБА_10, в зв'язку з її зараннім приїздом з села перед початком робочого дня, не позбавляла позивачку можливості виходити на роботу та виконувати свої трудові обов'язки, спростовується наданим Тростянецьким відділенням Охтирської ОДПІ звітом ФОП ОСОБА_3 «Про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного соціального внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів» за жовтень 2016 року, з якого вбачається, що ОСОБА_10 та ОСОБА_11 стали перебувати в трудових відносинах з відповідачем лише з 21 жовтня 2016 року, тобто після звільнення позивачки з роботи (а.с.101-105).

Таким чином, звільнення заявниці 18 жовтня 2016 року проведено без відповідної правової підстави, що є порушенням її трудових прав та підставою для їх захисту у судовому порядку шляхом поновлення ОСОБА_4 на раніше займаній посаді.

Погоджується колегія суддів і з висновком місцевого суду в частині задоволених вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, дійшовши правильного висновку про незаконність звільнення позивачки та її поновлення, суд також прийняв вірне рішення про виплату їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 19 жовтня 2016 року по 03 квітня 2017 року, який становить 118 днів, у сумі 7603,92 грн., суд першої інстанції вірно виходив з середньоденного заробітку ОСОБА_4 у сумі 64,44 грн., що був обчислений відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

За таких обставин, висновок місцевого суду про задоволення позовних вимог є законним та обґрунтованим.

З вище зазначених підстав доводи заявника апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують.

Колегією суддів не виявлено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які могли б бути підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 03 квітня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді: