АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/243/17 Головуючий 1 інст. Калмикова Л.К.
Справа № 619/4238/14-ц
Категорія: трудові Доповідач - Котелевець А.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2017 року Апеляційний суду Харківської області в складі:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів Кругової С.С., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод «Березовські мінеральні води.», третя особа Головне управління Держпраці у Харківській області, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 01 вересня 2016 року,

у с т а н о в и л а:

В серпні 2014 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод «Березовські мінеральні води.» (далі ТОВ «Завод «Березовські мінеральні води.»), третя особа Територіальна державна інспекція з питань праці у Харківській області, правонаступником якої є Головне управління Держпраці у Харківській області, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування позивач вказала, що перебувала у трудових стосунках з відповідачем, працюючи з 09 квітня 2014 року оператором видувного напівавтомату роздуву ПЕТ пляшки ТОВ «Завод «Березовські мінеральні води.». Наказом № 26-к від 11 липня 2014 року, уточненим наказами № 29-к від 11 липня 2014 року та № 31-к від 11 липня 2014 року була звільнена з посади з 11 червня 2014 року за пунктом 4 статті 40 КЗпП України за прогули без поважних причин.

Вважаючи звільнення незаконним, оскільки з 17 червня 2014 року її не допускають до роботи, ОСОБА_1 просила поновити її на посаді оператора видувного напівавтомату цеху роздуву ПЕТ пляшки ТОВ «Завод «Березовські мінеральні води.», стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 25 000 грн. 00 коп., а також покласти на відповідача витрати, повязані з прибуттям позивача до суду, та компенсацією за відрив від звичайних занять.

Відповідач в особі свого представника ОСОБА_2 позов не визнав, посилаючись на його безпідставність.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 01 вересня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Зокрема зазначає, що заяви від 31 травня 2016 року та від 18 липня 2016 року про витребування доказів задоволено не було; режим роботи до неї доведено не було, оскільки підпис на наказі та відповідний графік відсутні; показання свідків щодо графіку та режиму роботи, лист Дергачівської ОДПІ від 15 травня 2015 року стосовно порушень діючого законодавства посадовими особами ТОВ «Завод «Березовські мінеральні води.» судом безпідставно не взято до уваги; Колективний договір та Правила внутрішнього трудового розпорядку на 2012 рік досліджено не було; доповідні записки начальника цеху роздуву ПЕТ пляшки ОСОБА_3, начальника відділу кадрів ОСОБА_4, охоронця ОСОБА_5 є сфабриковані та підроблені з неправдивими відомостями; факт недопуску її на роботу підтверджується відеозаписами, які судом першої інстанції не було відтворено.

ОСОБА_2 представник ТОВ «Завод «Березовські мінеральні води.» в запереченнях на апеляційну скаргу просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Третя особа рішення суду першої інстанції не оскаржила, своїх заперечень на апеляційну скаргу не надала.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині поновлення на роботі, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 була відсутня на роботі 18 червня 2014 року, 25 червня 2014 року, 02 липня 2014 року та 09 липня 2014 року без поважних причин, документів на підтвердження поважності причин не надала.

Оскільки порушень з боку відповідача при звільненні позивача з роботи встановлено не було, суд першої інстанції вважав, що підстав для відшкодування моральної шкоди немає.

Однак погодитись з таким висновком не можна, оскільки суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи; неправильно застосував норми матеріального права.

За статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначені вимоги закону залишилися поза увагою суду першої інстанції.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 перебувала у трудових стосунках з відповідачем, працюючи з 09 квітня 2014 року оператором видувного напівавтомату роздуву ПЕТ пляшки ТОВ «Завод «Березовські мінеральні води.». Наказом № 26-к від 11 липня 2014 року, уточненим наказами № 29-к від 11 липня 2014 року та № 31-к від 11 липня 2014 року була звільнена з посади з 11 червня 2014 року за пунктом 4 статті 40 КЗпП України за прогули без поважних причин (а. с. 27, 30, 33, 90-91 т. 1).

Вважаючи звільнення незаконним, ОСОБА_1 звернулась у суд із відповідним позовом.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у разі вчинення прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Для встановлення прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно зясувати поважність причини такої відсутності.

Поважними причинами визнають такі причини, що виключають вину працівника.

Відповідно до розяснень, що містяться в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у звязку з поміщенням до медвитверезника, самовільним використанням без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобовязаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Отже, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є зясування поважності причин його відсутності на роботі.

При цьому, законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим із поважних причин, тому суд вирішує питання про поважність причини відсутності працівника на роботі, виходячи з конкретних обставин і враховуючи будь-які докази з числа, передбачених статтею 57 ЦПК України.

Відповідно до частини 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі статтею 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Пунктом 5.5. Колективного договору, укладеного між адміністрацією та трудовим колективом Відкритого акціонерного товариства «Завод «Березовські мінеральні води.», реорганізованого в ТОВ «Завод «Березовські мінеральні води.», на 2004-2009 рік встановлено, що у порядку, передбаченому законодавством, може встановлюватися неповний робочий день або неповний робочий тиждень з оплатою пропорційно відпрацьованого часу, або залежно від виробітку.

Наказом № 2 від 26 червня 2012 року на ТОВ «Завод «Березовські мінеральні води.» встановлено режим роботи неповного робочого часу. З 09 квітня 2014 року для цеху роздуву ПЕТ пляшки встановлено неповний робочий тиждень тривалістю один день на тиждень: середа з 8-00 о 16-30, перерва з 11-30 до 12-00.

Згідно з наказом № 26-к від 11 липня 2014 року, уточненим наказами № 29-к від 11 липня 2014 року та № 31-к від 11 липня 2014 року, вважається прогулами відсутність позивача на робочому місці без поважних причин 18 червня 2014 року, 25 червня 2014 року, 02 липня 2014 року та 09 липня 2014 року.

Відсутність ОСОБА_1 на робочому місці у ці дні підтверджується доповідними охоронця ОСОБА_6, начальника відділу кадрів ОСОБА_7 та начальника цеху роздуву ПЕТ пляшки ОСОБА_8, а також актом комісії в складі оператора видувного напівавтомату цеху роздуву ПЕТ пляшки ОСОБА_9, охоронця ОСОБА_6 та начальника відділу кадрів ОСОБА_7

23 червня 2014 року та 03 липня 2014 року відповідач направив ОСОБА_1 листи з проханням надати пояснення та документи щодо поважних причин відсутності на роботі з 18 червня 2014 року, на які позивач не відреагувала.

На підставі наказу № 19 від 04 липня 2014 року була створена комісія з виходу за місцем проживання, зокрема, ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1.

Із акту комісії в складі головного інженера ОСОБА_10, заступника директора ОСОБА_11, водія ОСОБА_12 вбачається, що о 9-30 позивач була відсутня за місцем проживання (а. с. 25-26, 108, 111 т. 1).

Разом з тим, звертаючись з позовом, ОСОБА_1 вказала, що її з 17 червня 2014 року не допускають до роботи.

Заяви від 17 червня 2014 року, від 18 червня 2014 року, від 20 червня 2014 року, від 23 червня 2014 року, від 24 червня 2014 року, від 26 червня 2014 року, від 30 червня 2014 року, від 01 липня 2014 року, від 02 липня 2014 року, від 03 липня 2014 року, від 04 липня 20-14 року, від 08 липня 20124 року, від 09 липня 2014 року, від 10 липня 2014 року, від 11 липня 2014 року, від 14 липня 2014 року, направлені позивачем на адресу відповідача, фактично залишено без розгляду.

При цьому в заяві від 07 липня 2014 року позивач також повідомляла про те, що, починаючи з 17 червня 2014 року вона зявлялася на денну чи нічну зміну цеху роздуву ПЕТ пляшки, але охороною заводу не допускалася на територію заводу до свого робочого місця (а. с. 7-23 т. 1).

Отже, підстав вважати, що позивач була відсутня на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин немає. Винні дії ОСОБА_1 щодо відсутності на робочому місці без поважних причин 18 червня 2014 року, 25 червня 2014 року, 02 липня 2014 року та 09 липня 2014 року відповідачем не доведено.

Частиною 2 статті 235 КзПП України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» (далі Закон № №108/95-ВР) за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок).

Відповідно до пункту 5 розділу 1У «Порядок розрахунку виплат у всіх випадках збереження заробітної плати» Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяця згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку).

Положеннями розділу Ш «Виплати, що включаються у розрахунок середньої заробітної плати» Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій, тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Саме такі висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 23 січня 2012 року у справі № 6-87цс11, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-648цс15, які відповідно до вимог статті 360-7 ЦПК України є обовязковими для судів.

Згідно з індивідуальною відомістю про застраховану особу ОСОБА_1 за Формою ОК-5 розміри заробітної плати для нарахування пенсії за 2014 рік відображені наступним чином: квітень 226 грн. 47 коп.; травень 258 грн. 54 коп.

Вказані суми нарахованої позивачу заробітної плати у тих же розмірах підтверджуються довідкою про доходи, наданої ТОВ «Завод «Березовські мінеральні води.» (а. с. 168-169 т. 1; а. с. 93 т. 2).

Будь-яких письмових доказів на підтвердження іншого розміру заробітної плати, яку отримувала ОСОБА_1 в 2014 році надано не було.

При цьому в суді апеляційної інстанції позивач підтвердила факт, що працювала неповний робочий тиждень тривалістю один день на тиждень, який було встановлено Наказом № 2 від 26 червня 2012 року.

Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беут ь участь у спаві, не підлягають доказуванню (частина 1 статті 61 ЦПК України).

Оскільки середньоденна заробітна плата позивача склала 60 грн. 63 коп., кількість робочих днів з 11 червня 2014 року по 01 вересня 2016 року -558, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає суму в розмірі 67 657 грн. 50 коп. та підлягає стягненню з ТОВ «Завод «Березовські мінеральні води.» на користь ОСОБА_1

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 січня 1995 року № 4 (з наступними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам розяснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

З урахуванням обставин справи, судова колегія вважає за необхідне стягнути з ТОВ «Завод «Березовські мінеральні води.» на користь ОСОБА_1 10 000 грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди.

За правилами частин 1, 3 статті 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

До витрат, повязаних з розглядом справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що повязані з явкою до суду; витрати, повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, повязані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи.

Оскільки витрати, повязані з прибуттям позивача до суду, та компенсацією за відрив від звичайних занять не є видами судових витрат в розумінні статті 79 ЦПК України, позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги про те, що заяви від 31 травня 2016 року та від 18 липня 2016 року про витребування доказів задоволено не було, не можуть бути прийняті до уваги.

З метою з`ясування обставин, що мають значення для справи, судом апеляційної інстанції вживалися заходи щодо витребування матеріалів кримінального провадження № 0001477, порушеного за ознаками злочину, передбаченого частиною 1 статті 172, частиною 1 статті 175 КК України.

Із відповіді, наданої слідчим СВ Дергачівського ВП Національної поліції в Харківській області ОСОБА_13, вбачається, що 28 березня 2016 року дане кримінальне провадження закрито на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КК України та 15 травня 2017 року направлено до Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області.

В судовому засіданні 07 червня 2017 року було заловолено клопотання ОСОБА_1 про витребування матеріалів вказаного кримінального провадження, відповідний запит направлено до Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області.

Однак матеріали даного кримінального провадження до суду апеляційної інстанції направлено не було.

Крім того, судом апеляційної інстанції вживались заходи щодо виклику свідків за клопотанням позивача та її представників.

Однак директор ТОВ «Завод «Березовські мінеральні води.» ОСОБА_14, начальник відділу кадрів ТОВ «Завод «Березовські мінеральні води.» ОСОБА_15, начальник цеху роздуву ТОВ «Завод «Березовські мінеральні води.» ОСОБА_16, наладчики цеху роздуву ТОВ «Завод «Березовські мінеральні води.» ОСОБА_17, ОСОБА_18 та ОСОБА_19, охоронці ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22 та ОСОБА_23, оператор видувного напівавтомату ТОВ «Завод «Березовські мінеральні води.» ОСОБА_24, начальник відділу постачання ТОВ «Завод «Березовські мінеральні води.» ОСОБА_25, головний інженер ТОВ «Завод «Березовські мінеральні води.» ОСОБА_10, заступник директора ТОВ «Завод «Березовські мінеральні води.» ОСОБА_11 від явки до суду ухиляються, повістки не отримують.

Враховуючи те, що справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції з лютого 2017 року, а також з урахуванням положень законодавства України, у тому числі Конвенції та практики Європейського Суду щодо тривалого розгляду справи, судова колегія вважає за необхідне ухвалити рішення по даній справі без дослідження матеріалів кримінального провадження № 0001477, порушеного за ознаками злочину, передбаченого частиною 1 статті 172, частиною 1 статті 175 КК України, та без допиту вказаних свідків.

При цьому в суді апеляційної інстанції було відтворено відеозаписи.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 01 вересня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

ОСОБА_1 поновити на посаді оператора видувного напівавтомату цеху роздуву ПЕТ пляшки Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод «Березовські мінеральні води.» з 11 червня 2014 року.

Стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод «Березовські мінеральні води.» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 67 657 грн. 50 коп. (шістдесят сім тисяч шістсот пятдесят сім грн. 50 коп.).

Стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод «Березовські мінеральні води.» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. 00 коп. (десять тисяч грн. 00 коп.)

В задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Рішення набирає законної сили негайно і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

ОСОБА_26Котелевець

Судді С.С.Кругова

ОСОБА_27