У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2017 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Маляренко А.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2017 року у справі за заявою ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація,

в с т а н о в и в :

У вересні 2016 року заявник звернувся до суду із заявою, в якій зазначив, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_2 року в м. Торез, Донецької області і до червня 2014 року був зареєстрований і проживав за адресою: АДРЕСА_1

У зв'язку з обставинами, які склались на сході України він в середині червня 2014 року покинув місце постійного проживання в м. Горлівці та разом з родиною сестри переїхав до м. Києва.

Відповідно до довідки Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції від 15 березня 2016 року № він переміщений та фактично проживає в м. Києві.

Проте, отримана довідка посвідчує лише факт вимушеного переселення і не містить в собі зазначення причин такого переселення.

За таких обставин, з метою визначення свого статусу, як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов'язків передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права, просив встановити юридичний факт, що вимушене переселення з окупованої території Донецької області відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області, Україна.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 14 липня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2017 року у задоволенні заяви відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та задовольнити заяву.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Суди попередніх інстанцій правильно встановили характер правовідносин сторін у справі та застосували норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішили справу з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із безпідставності вимог.

Встановлено, що ОСОБА_2 15 березня 2016 року Управлінням праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації видана довідка № про взяття його на облік, як внутрішньо переміщену особу, із зазначенням фактичного місця проживання за адресою: м. Київ.

Факт визнання заявника внутрішньо переміщеною особою підтверджується виданою довідкою і останній за визнанням цього факту не звертався, обґрунтувавши звернення до суду необхідністю зазначення причин такого переселення, оскільки орган, який видав довідку таких повноважень не має.

Разом з тим, Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» встановлено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Видана ОСОБА_2 довідка про взяття його на облік, як внутрішньо переміщену особу засвідчує його місце проживання (в м. Києві) на період наявності підстав, зазначених у статті 1 вказаного Закону.

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України, у тому числі, може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру. Тому, у випадку встановлення наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону, відповідний державний орган видає довідку, яка посвідчує статус внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону (частина 1 ст. 5 вищевказаного Закону).

Отже, оскільки Законом передбачений позасудовий порядок встановлення певних фактів та підстав внутрішнього переміщення осіб на території України, а розділ ІV ЦПК України (в редакції Закону чинній на час розгляду справи) не передбачає повноважень суду в порядку окремого провадження встановлювати причини їх виникнення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав задоволення поданої заяви і апеляційний суд погодився з такою позицією суду.

Згідно ч.2 ст. 337 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку, що судами при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України

у х в а л и в:

У відкритті касаційного провадження ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2017 року у справі за заявою ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, відмовити.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних А.В. Маляренко

і кримінальних справ