154/1554/17
2/154/585/17
ВОЛОДИМИР-ВОЛИНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
іменем України
22 серпня 2017 року м. Володимир-Волинський

Володимир-Волинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого: судді Лященка О.В.

при секретарі: Оніщук О.Б.

з участю позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

відповідача: ОСОБА_3

представника відповідача: Джури О.М.

представника третьої особи на стороні відповідача: Шевченко Н.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору служба у справах дітей Володимир-Волинської районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору служба у справах дітей Володимир-Волинської районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей.

У позовній заяві покликається на ту обставину, що з 18 червня 2002 року перебувала з відповідачем у шлюбі, від якого народилось троє дітей, сини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Шлюб між сторонами було розірвано рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області 03 квітня 2017 року. Після розірвання шлюбу сторони не дійшли згоди щодо місця проживання дітей, які зареєстровані та мають усі належні умови для проживання та виховання в АДРЕСА_1 .

На даний час сини навчаються стаціонарно у Володимир-Волинській спеціалізованій школі-інтернаті з неповним державним забезпеченням,тому п`ять днів на тиждень (з понеділка по суботу) проживають, виховуються й харчуються за місцем навчання. Малолітня дочка ОСОБА_6 навчається в середній школі села Микуличі Володимир-Волинського району. Після занять проживає в АДРЕСА_2 у їхньому з відповідачем спільному житловому будинку.

Позивач перебуває на військовій службі у АДРЕСА_3 , має стабільне матеріальне і речове забезпечення.

Відповідач ОСОБА_3 на даний час ніде не працює, вибуває регулярно за межі України в країни Прибалтики, тому неповнолітні діти часто залишаються самі або під наглядом родички відповідача в с. Міжлісся. Відповідач не дозволяє дітям проживати за місцем реєстрації дітей та її місцем проживання в селі Бегета, хоча нею для них створено всі найкращі умови для розвитку, виховання і духовного зростання.

З вересня 2016 року по квітень 2017 року позивач виконувала свої службові обов`язки в зоні проведення АТО. За період її відсутності відповідач ОСОБА_3 займався вихованням дітей. При цьому дався взнаки його негативний вплив на них, підбурювання дітей проти матері. На даний час дії відповідача цілеспрямовані на створення умов для усунення її від виховання та спілкування з дітьми, мали місце й факти застосування відповідачем відносно неї фізичного насильства та неправомірної поведінки при дітях, психологічного негативного впливу на дітей при їх спілкуванні з нею.

05 квітня 2017 року органом опіки та піклування Володимир-Волинської районної державної адміністрації за зверненням ОСОБА_3 складено висновок про визначення місця проживання неповнолітніх дітей з батьком. Вважає, що даний висновок абсолютно не відповідає вимогам статті 19 Сімейного кодексу України та встановленій процедурі прийняття рішень органом опіки та піклування.

Просить визначити місце проживання малолітньої дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , неповнолітніх синів ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір`ю, ОСОБА_1 , в АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, в своїх поясненнях послались на обставини, викладені у тексті позовної заяви та просять позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_7 позов не визнали та заперечили проти його задоволення, вважають що розділяти братів та сестру є неприпустимим, і слід визначити місце проживання дітей з батьком, що відповідає висновку органу опіки та піклування, волевиявленню дітей та їхнім інтересам. А тому просять відмовити в задоволенні позову.

Представник третьої особи служби у справах дітей Володимир-Волинської РДА Шевченко Н.Д. заперечила проти позову, пояснила суду, що комісією за зверненням батька дітей було проведено значний обсяг роботи, з`ясовано всі обставини і лише після цього, з урахуванням думки дітей та в їхніх інтересах було прийнято висновок про визначення їхнього місця проживання з батьком. Просить відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін, їхніх представників, а також неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з`ясувавши думку представника третьої особи, дослідивши зібрані у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

За змістом ст. ст. 3-4, 213-215 ЦПК України судовому захисту шляхом задоволення позову підлягають наявні в особи, яка звернулася до суду, права, свободи чи інтереси, що порушуються, не визнаються або оспорюються іншими особами.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 червня 2002 року, який було розірвано рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області 03 квітня 2017 року. Дана обставина сторонами не оспорюється та стверджується копією вказаного судового рішення.

Під час спільного проживання у них народилося троє дітей сини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується відповідно свідоцтвами про їх народження.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до ч.1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у в/ч НОМЕР_1 , має стабільне матеріальне і речове забезпечення, що стверджується довідкою про її грошове забезпечення.

З пояснень сторін вбачається, що з вересня 2016 року по квітень 2017 року позивач виконувала свої службові обов`язки в зоні проведення АТО. За період її відсутності вихованням дітей займався відповідач ОСОБА_3 . Після повернення із зони проведення АТО позивач звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу, в якому вказала що фактично шлюбні відносини подружжя припинило в 2015 році. На момент розірвання шлюбу спільного бюджету не мали, спільне господарство не вели. Дані обставини встановлені рішенням Володимир-Волинського міського суду від 03 квітня 2017 року у справі про розірвання шлюбу між сторонами.

Після розірвання шлюбу діти залишились проживати в АДРЕСА_2 з батьком, відповідачем по справі, а позивач вибрала місцем проживання будинок її матері в АДРЕСА_1 .

З акту обстеження умов проживання позивача ОСОБА_1 , її пояснень в суді, довідок про склад сім`ї вбачається, що разом з позивачем ОСОБА_1 в житловому будинку, який належить її матері, що в АДРЕСА_1 , фактично проживають вона, її матір та її сестра. Для дітей створені всі належні умови для навчання та відпочинку.

З акту обстеження умов проживання відповідача ОСОБА_3 , його пояснень в суді, довідок про склад сім`ї вбачається, що разом з ним в належному йому житловому будинку в АДРЕСА_2 , фактично проживає він з дітьми. Для дітей створені всі належні умови для навчання та відпочинку.

Із наданих суду доказів встановлено, що батько дітей мав постійне місце роботи і самостійний дохід, в даний час перебуває на обліку в центрі зайнятості населення та отримує допомогу по безробіттю, позитивно характеризується як за місцем роботи, так і за місцем проживання.

Судом встановлено, що обоє синів та донька бажають проживати разом з батьком.

Так, старший син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в своїх поясненнях сказав суду, що не буде проживати разом із матір`ю і не хоче з нею спілкуватися. Також пояснив, що його менший брат та сестра також не хоче спілкуватися із матір`ю і будуть проживати разом із ним та татом. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в своїх поясненнях сказав суду, що не буде проживати разом із матір`ю і не хоче з нею спілкуватися. Також пояснив, що його старший брат та сестра також не хочуть спілкуватися із матір`ю і будуть проживати разом із ним та татом. Діти люблять одне одного, і не хочуть щоб їх розділяли.

Із матеріалів справи, зокрема з характеристик синів з місця навчання вбачається, що вони навчаються у Володимир-Волинській спеціалізованій школі-інтернат, а з їхніх пояснень вбачається що вони після занять проживають з батьком.

Малолітня дочка ОСОБА_6 навчається в середній школі села Микуличі Володимир-Волинського району. Після занять проживає в АДРЕСА_2 разом із батьком.

Вихованням дітей займається переважно батько, з яким у дітей повне розуміння.

Як вбачається з інформації зі школи на ОСОБА_6 , під час перебування матері дитини в зоні проведення АТО, її батько займався вихованням та організацією навчання ОСОБА_8 . Батько забезпечує доньку усім необхідним, допомагає у підготовці до уроків, відвідує позакласні заходи, цікавиться успіхами у навчанні, відвідує батьківські збори, є членом батьківського комітету, дбає про зовнішній вигляд дитини, завжди ОСОБА_8 приходить до школи охайною, гарно заплетеною та підготовленою, відповідно розкладу уроків. Батько дбає про її здоров`я, постійно телефонує класоводу і запитує про самопочуття дитини в школі.

Із інформації про участь батьків у вихованні та утриманні обох дітей, виданої Луцькою спеціалізованою школою 1-3 ступенів № 5 вихованням дітей займається виключно батько і діти прихильні саме до нього, а не до матері.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Володимир-Волинської районної державної адміністрації від 05 квітня 2017 року, вирішено визначити місце проживання всіх трьох дітей разом із батьком ОСОБА_3 . Даних які свідчили б про недостатню обґрунтованість висновку органу опіки та піклування та/або його суперечливість інтересам дітей, не здобуто. Поінформувавши дітей про спір який існує, вислухавши їхню думку з приводу того, з ким діти бажають проживати, служба у справах дітей у повному обсязі виконали свої обов`язки, а також діяла відповідно до норм Європейської конвенції про здійснення прав дитини (ст.ст. 3, 12) та відобразила позицію дітей у вказаному висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Згідно з ч. 2 ст.157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Відповідно до ч. 2, 3, 4 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.

Таким чином, згідно вимог закону вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б насамперед інтересам неповнолітніх дітей, а не їх батькам. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Враховуючи встановлені та досліджені в суді обставини справи, суд приходить до висновку, що всі троє дітей більш прихильні до батька, а не до матері. Батько забезпечує всім необхідним дітей, контролює їх навчання, одягає та оздоровлює їх.

Судом встановлено, що матір дітей також вживає заходів щодо матеріального забезпечення дітей, та цікавиться їхнім навчанням, що не заперечується відповідачем, однак ці її дії не викликають прихильність дітей до неї.

Щодо посилання представника позивача на Декларацію прав дитини, якою передбачено, що малолітня дитина не може бути розлучена з матір`ю, слід зазначити, що на противагу принципу 6 Декларації, доцільно використовувати норми Конвенції, яка будується на доктрині найкращих інтересів дитини і не встановлює дискримінаційних положень щодо пріоритету прав матері на виховання і проживання дитини з нею. Однак слід зазначити, що Декларація встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини і носить виключно рекомендаційний характер під час формування внутрішнього законодавства. Конвенція є міжнародним договором, приєднавшись до якого в 1991 році, Україна взяла на себе зобов`язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов`язкове. Вона ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов`язання для країн-учасниць.

Сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов`язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини.

Отже, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав і обов`язків батька і матері щодо своїх дітей, повинен прийняти рішення, що відповідає інтересам неповнолітніх, а не їх батькам.

Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 року (далі Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.

Відповідно до ст. 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно до положень ст. 9 зазначеної Конвенції, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування.

Крім того, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суд, насамперед, має враховувати психологічний стан дитини, проаналізувати баланс між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини та обов`язком батьків діяти при цьому лише в її інтересах.

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Суд вирішуючи питання про місце проживання дітей, крім висновку органу опіки та піклування, пояснення дітей в суді, інформації з навчальних закладів, де на даний момент навчаються діти, думки дитини ОСОБА_9 , 2002 року народження, який відповідно до ст.160 СК України визначив місце проживання з батьком, думки дитини ОСОБА_10 , 2004 року народження, який бажає проживати з батьком, а не з матір`ю, також враховує робочий графік кожного з батьків для встановлення наявності часу на виховання дитини, зокрема ту обставину, що матір дітей є військовослужбовцем та має ненормований характер служби, а також стосунки, що склалися між самими дітьми, які просять їх не розлучати між собою при визначенні місця проживання.

Суд вважає, що у батька достатньо моральних якостей, необхідних для виховання дітей, що стверджується як інформацією з місця навчання дітей, так і поясненнями ОСОБА_11 та ОСОБА_12 в суді.

Судом також не здобуто жодних доказів того, що після припинення шлюбних відносин та до часу звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про визначення місця проживання дітей, вона вчиняла будь-які дії стосовно досягнення згоди батька дітей щодо зміни місця проживання своїх дітей і у порядку, визначеному законом, вирішувала це питання.

Винятковою обставиною, у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання малолітніх дітей разом з матір`ю, суд на перше місце ставить інтереси дітей, доля яких власне і вирішується, їхню психіку та їхнє стійке небажання проживати з матір`ю, відсутність прихильності до неї, а тому, враховуючи що кожен з батьків в даній ситуації є рівноправним, враховуючи усі забрані докази та оцінивши їх, приходить до висновку, що проживання всіх трьох дітей разом з батьком буде відповідати найкращим інтересам саме дітей, а не їх батьків, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі ст.ст.3, 9 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 року, ст.ст.150, 157, 160, 161СК України, керуючись ст..ст.10, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд-

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору служба у справах дітей Володимир-Волинської районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги, яка подається на протязі десяти днів з дня його проголошення через Володимир-Волинський міський суд Волинської області та набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Головуючий: /-/ підпис.
Згідно з оригіналом.
Суддя Володимир-Волинського
міського суду О.В. Лященко