Справа №477/1469/16-ц 19.07.2017 19.07.2017 19.07.2017
Справа №477/1469/16ц
Провадження № 22ц/784/1534/17 Головуючий у 1-ї інстанції Семенова Л.М.
Категорія 5 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 липня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої: Ямкової О.О.,

суддів: Локтіонової О.В., Колосовського С.Ю.,

із секретарем: Горенко Ю.В.,

за участю: позивачок ОСОБА_2 і ОСОБА_3,

представника позивачки ОСОБА_4,

відповідачки ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2 і ОСОБА_3

на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 2 червня 2017 року

за їх позовом

до ОСОБА_5

про усунення перешкод у користуванні житловим сервітутом шляхом вселення

та передачею ключів,

та за зустрічним позовом

ОСОБА_5

до ОСОБА_2, ОСОБА_3

про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими,

що втратили право на користування житлом,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2016 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 звернулися з позовом та заявою про збільшення позовних вимог до ОСОБА_5, в яких просили про усунення перешкод шляхом їх вселення до житлового будинку №30 по вул. Пушкіна в смт. Воскресенське Вітовського району Миколаївської області, належного на праві власності відповідачці та надання їм ключів від будинку та хвіртки.

В обґрунтування позову зазначали, що відповідачка є рідна сестра ОСОБА_2, яка у 2001 році придбала у власність спірний будинок, та запропонувала їх рідної матері переїхати на проживання із Придністровя до України, а у 2004 році таку ж пропозицію висловила на її адресу. Тому, позивачка ОСОБА_2 спільно з двома доньками, в тому числі із ОСОБА_3, яка на той час була неповнолітньою, переїхала на постійне місце проживання до відповідачки, яка зареєструвала їх в цьому будинку як членів своєї родини.

З цього часу вони проживають та користуються майном позивачки, здійснюють витрати на його утримання.

Між тим, з грудня 2014 року відносини між сестрами погіршилися, і після смерті матері у травні 2015 року, позивачки вимушені були залишити спірне житло, в якому залишилися належні ним речі, частину з яких пізніше забрав зять ОСОБА_2.

З 2015 року і по наступний час позивачки позбавлені сервітутного права користуватися належним відповідачці будинком.

У листопаді 2015 року ОСОБА_5 предявила зустрічний позов, який вточнила, та просила усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні належним їй житловим будинком №30 по вул. Пушкіна в смт. Воскресенське Вітовського району Миколаївської області шляхом визнання ОСОБА_2 і ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування ним, посилаючись на те, що позивачки були вселені до будинку тимчасово, добровільного з нього виселилися, та в наступний час вона з чоловіком бажають використовувати спірний будинок для власного проживання.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 2 червня 2017 року у задоволені позову ОСОБА_2 і ОСОБА_3 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено, ухвалено про визнання ОСОБА_2 і ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування житловим будинком №30 по вул. Пушкіна в смт. Воскресенське Вітовського району Миколаївської області. Розподілено судові витрати

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 і ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та нормам матеріального права, просять скасувати рішення суду та ухвалите нове, яким первісний позов задовольнити, відмовив у задоволенні зустрічного.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

При вирішенні справи, судом установлено, що житловий будинок №30 по вул. Пушкіна в смт. Воскресенське Вітовського району Миколаївської області з 2001 року належить на праві власності відповідачці ОСОБА_5, в якому з 11 серпня 2006 року зареєстровані ОСОБА_2 і ОСОБА_3

За обставинами справи, які встановлені рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 7 червня 2016 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 21 липня 2016 року, позивачки вселені до спірного будинку безстрокове, на постійне проживання, як члени сімї відповідачки ОСОБА_5, а тому сервітутне право ОСОБА_2 і ОСОБА_3 щодо користування належним відповідачці будинком встановлено законом (стаття 156 ЖК УРСР).

З матеріалів справи вбачається, що з грудня 2014 року відносини між сторонами погіршилися, і на момент смерті матері сестер ОСОБА_7 3 березня 2015 року, відповідачка стала перешкоджати позивачкам у проживанні у належному їй будинку. Таки обставини підтверджені як показаннями свідками, допитаними у судовому засіданні, так і фіксацією факту не проживання ОСОБА_2 і ОСОБА_3 за допомогою складених актів на вимогу власника будинку.

Наявність між сторонами неприязних відносин та факт вимушеного виселення позивачок підтверджується і тривалістю судових спорів, ініційованих двома сторонами.

Тому, доступу до будинку позивачки в наступний час не мають, що підтверджено як письмовими доказами, показаннями свідків, так і поясненнями позивачок, та фактично не заперечується відповідачкою, яка бажає використовувати власний будинок для проживання своєї власної родини.

Таким чином, позивачки надали суду першої інстанції безспірні докази того, що відповідачка ОСОБА_5 перешкоджала їм проживати у належному їй будинку, між ними склалися неприязні стосунки, та вони не втрачали звязку зі своїм єдиним житлом, так як не мають іншого.

Враховуючи ту обставину, що відповідачкою не заперечується факт її небажання на проживання в одному будинку з позивачками, та відсутність у останніх ключів від вхідних дверей будинку та хвіртки, суд першої інстанції дійшов невірного висновку про відсутність перешкод, які чиняться ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у вільному доступі до будинку, та призвели до порушення їх прав з боку відповідачки на використання встановленого нею самою сервітутного права на використання ними належного їй будинку.

За змістом статті 405 ЦК України обєктом права членів сімї власника житла на користування є житлове приміщення, придатне для проживання. Оскільки це право членів сімї власника житла є сервітутом, то власник житла, який визначив сам житлове приміщення, у якому мають проживати члени його сімї, то він не може потім його змінити.

Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік. Власник житла і член його сімї можуть домовитися про інші умови припинення права користування житлом.

В той же час припинення членства сімї власника житла його колишніми членами сімї, не припиняє чинності цього сервітуту.

Отже, це право не може бути припинено в односторонньому порядку власником цього житла, в тому числі і у випадку відсутності у колишнього члена сімї власника іншого придатного для проживання приміщення.

За таких обставин та враховуючи положення статей 321, 391, 405-406 ЦК України, статей 9, 150, 156 ЖК України, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов помилкового висновку, що порушені права позивачів на користування чужим майном не підлягають захисту, та безпідставно визнав їх такими, що втратили право на користування будинком. При цьому, суд першої інстанції необґрунтовано стверджував, що власником житла перешкоди в користуванні будинком позивачкам не чиняться, а право власника на використання належного йому майна є абсолютним, та таким, що підлягає захисту.

Дійшовши такого висновку, місцевий суд у відповідності до статей 213, 215 ЦПК України не навів обґрунтованих мотивів для задоволення зустрічного позову, та відмови у первісному позові.

За такого, рішення суду першої інстанції у відповідності до пунктів 3, 4 частини 1 статті 309 ЦПК України як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального, а його висновки не відповідають обставинам справи, підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні зустрічного позову, та задоволення первісного.

З підстав, передбачених статтею 88 ЦПК України, з урахуванням сум сплаченого сторонами судового збору при подачі позову та зустрічного позову, з відповідачки на користь позивачки ОСОБА_2 слід стягнути 580 грн. 00 коп., а також в дохід держави 611 грн. 20коп. судового збору. За розгляд справи у суді апеляційної інстанції з відповідачки слід стягнути на користь позивачки ОСОБА_2 1000 грн. 00 коп. раніш оплаченого нею судового збору і на користь позивачки ОСОБА_3 1000 грн. 00 коп., а також 916 грн. 64 коп. судового збору на користь держави.

Керуючись статтями 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 і ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 2 червня 2017 року скасувати та ухвалите нове, яким у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житлом відмовити, а первісний позов ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про усунення перешкод у сервітутному праві на користування чужим майном - задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у сервітутному праві користування житловим будинком №30 по вул. Пушкіна в смт. Воскресенське Вітовського району Миколаївської області, зобовязав власника ОСОБА_5 надати ним ключі від будинку та хвіртки.

ОСОБА_8 ОСОБА_2 у житловий будинок №30 по вул. Пушкіна в смт. Воскресенське Вітовського району Миколаївської області.

ОСОБА_8 ОСОБА_9 у житловий будинок №30 по вул. Пушкіна в смт. Воскресенське Вітовського району Миколаївської області.

Стягнути з ОСОБА_5 судові витрати за розгляд справи у судах першої і апеляційної інстанціях на користь ОСОБА_2 у розмірі 1580 грн. 00 коп., на користь ОСОБА_3 1000 грн. 00 коп., і на користь держави 1527 грн. 84коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуюча О.О.Ямкова

Судді О.В.Локтіонова

ОСОБА_10