АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/969/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 53 Пересунько Я. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2017 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоПономаренка В. В.
суддівГончар Н.І., Сіренка Ю.В.
секретарНаконечна М.М.

за участю:

позивача ОСОБА_6

представника відповідача Давиденка М.Г.

представників третьої особи Шатана І.Л., Гуленка С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Міністерства оборони України, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: 1347 військове представництво Міністерства оборони України, про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и л а :

29 грудня 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що з 7 вересня 2011 року він працював на посаді інженера-технолога 4 військового представництва Міністерства оборони України.

Наказом начальника 4 військового представництва Міністерства оборони України (по стройовій частині) № 69 від 30 листопада 2016 року його було звільнено з посади інженера-технолога 4 військового представництва Міністерства оборони України за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Маючи можливість для переведення його на іншу роботу, яка б відповідала його кваліфікації, освіті та досвіду роботи, позивачу у порушення ст. 49-2 КЗпП України не було запропоновано роботи на підприємстві.

Крім того, з 14 листопада 2016 року і до 30 грудня 2016 року, тобто і станом на день звільнення, він хворів, що підтверджується відповідними листками непрацездатності, а тому роботодавець за змістом положень ч. 4 ст. 40 КЗпП України не міг звільнити його з роботи в період його тимчасової непрацездатності за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

У день звільнення йому не було видано копії наказу про звільнення, трудову книжку, а також не проведено повний розрахунок при звільненні.

Враховуючи наведене, позивач просив суд: визнати протиправним та скасувати наказ начальника 4 військового представництва Міністерства оборони України (по стройовій частині) № 69 від 30 листопада 2016 року, відповідно до якого його звільнено з посади інженера-технолога 4 військового представництва Міністерства оборони України за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України; поновити його на посаді інженера-технолога 1347 військового представництва Міністерства оборони України (правонаступника 4 військового представництва Міністерства оборони України); стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 30 листопада 2016 року по день ухвалення рішення у справі, з урахуванням листків непрацездатності з 14 листопада 2016 року по 30 грудня 2016 року.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 6 березня 2017 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ № 69 начальника 4 військового представництва Міністерства оборони України від 30 листопада 2016 року в частині звільнення з 30 листопада 2016 року ОСОБА_6, інженера-технолога 4 військового представництва Міністерства оборони України відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з розформуванням 4 військового представництва Міністерства оборони України.

Поновлено ОСОБА_6 на посаді інженера-технолога 4 військового представництва Міністерства оборони України з 30 листопада 2016 року.

Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_6 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 30 листопада 2016 року по 6 березня 2017 року включно у розмірі 7 341,84 грн.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_6 на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць допущено до негайного виконання.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, Міністерство оборони України подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що судом першої інстанції винесено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Встановлено, що ОСОБА_6 із 7 вересня 2011 року працював на посаді цивільного працівника - інженера-технолога 4 військового представництва Міністерства оборони України.

Відповідно до спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України віл 21 квітня 2015 року № Д-322/1/12дск «Про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України в 2015 році», з метою удосконалення організаційно-штатних структур військових частин Збройних Сил України, зокрема, 4 військове представництво Міністерства оборони України (м. Черкаси) підлягало розформуванню.

Спільною директивою Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 20 квітня 2016 року № Д-322/1/6дск «Про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України в 2016 році» вирішено розформувати, зокрема, 4 військове представництво Міністерства оборони України з подальшою передачею завдань з проведення контролю якості та приймання речового майна до Центру розвитку та супроводження матеріального забезпечення Збройних Сил України.

30 листопада 2016 року начальником управління військових представництв Міністерства оборони України було затверджено ліквідаційний акт розформування 4 військового представництва Міністерства оборони України (а.с. 73-75).

Згідно витягу з наказу 4 військового представництва Міністерства оборони України (по стройовій частині) № 69 від 30 листопада 2016 року ОСОБА_6, інженера-технолога, звільнено відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з розформуванням 4 військового представництва Міністерства оборони України (а.с. 45).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що 4 військове представництво Міністерства оборони України є структурним підрозділом Міністерства оборони України, а не окремою юридичною особою. Таким чином, розформування (ліквідація) 4 військового представництва як структурного підрозділу є фактично зміною внутрішньої організаційної структури Міністерства оборони України (скорочення штату працівників).

Вказані обставини встановлені судом відповідно до положень Закону України «Про державне оборонне замовлення», Положення про представництва державних замовників з оборонного замовлення на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1107 від 21 жовтня 2009 року, а також відповідних положень ЦК України та ГК України щодо юридичних осіб, їх структурних підрозділів, ліквідації та реогранізації юридичних осіб.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що у разі звільнення з підстави скорочення штату працівників Міністерства оборони України, позивачу повинні були запропонувати усі наявні посади, які б відповідали його освіті, кваліфікації та досвіду роботи, а також посади з нижчими кваліфікаційними вимогами, які він міг би обіймати, за наявності відповідного волевиявлення.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 закінчив Горьківське вище військове училище тилу, спеціальність - командна, тактична речового забезпечення військ та має облікову спеціальність ОС 0918017.

20 травня 2016 року ОСОБА_6 було попереджено про наступне скорочення його посади до 30 листопада 2016 року (а.с. 39).

15 квітня 2016 року ОСОБА_6 було письмово запропоновано посаду «економіст» (ОС 0501077) 356 військового представництва Міністерства оборони України (м. Красноармійськ Донецької області).

Однак, із наданого управлінням військових представництв належним чином засвідченого списку вакантних посад працівників Збройних Сил України станом на 10 жовтня 2016 року вбачається, що у Міністерстві оборони України були наявні й інші посади, які не були запропоновані позивачу, зокрема: економіст (ОС 051077) у 5277, 356 військових представництвах Міністерства оборони України; інженер у 553 ВП МОУ (ОС 0902117) та інженер у 4277 ВП МОУ (ОС 0902117).

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Міністерством оборони України не було дотримано гарантії працевлаштування працівника, у разі скорочення чисельності або штату працівників, а саме не запропоновано ОСОБА_6 всі наявні вакантні посади. Таким чином, звільнення позивача за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України проведено з порушенням встановленого порядку, тому наказ начальника 4 військового представництва Міністерства оборони України (по стройовій частині) № 69 від 30 листопада 2016 року в частині звільнення ОСОБА_6 з роботи слід визнати незаконним та скасувати.

Крім того, суд першої інстанції також вірно встановив, що відповідачем було порушено порядок звільнення з роботи, встановлений ч. 3 ст. 40 КЗпП України, оскільки звільнення позивача 30 листопада 2016 року відбулось в період його тимчасової непрацездатності з 14 листопада 2016 року по 30 грудня 2016 року. У зв'язку з тим, що повна ліквідація установи не відбулась, відповідач не мав права звільняти позивача з роботи під час його тимчасової непрацездатності.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Таким чином, оскільки звільнення ОСОБА_6 є незаконним, він має бути поновлений судом на попередній роботі - у 4 військовому представництві Міністерства оборони України на посаді інженера-технолога.

Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача судом визначено відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, тому відстуні підстави для його зміни.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції стягнуто із відповідача на користь позивача кошти за листами непрацездатності є безпідставними.

Так, суд першої інстанції вказав, що оскільки 28 лютого 2017 року позивачу було зараховано грошову компенсацію тимчасової непрацездатності згідно з листками непрацездатності серії АГЯ № 204235 та серії АГФ № 816937 (тобто по 30 грудня 2016 року включно), то відсутні підстави для розрахунку середнього заробітку позивача за листопад 2016 року та грудень 2016 року. Таким чином, судом стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 січня 2017 року по день винесення рішення - 6 березня 2017 року.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції ухвалив законне та обгрунтоване рішення, на підставі повного дослідження доказів, наданих сторонами.

Доводи апеляційної скарги не впливають на вирішення справи та були предметом розгляду у суді першої інстанції.

За таких обставин, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів апеляційну скаргу відхиляє і залишає оскаржуване рішення суду без змін.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з Міністерства оборони України слід стягнути в дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1408 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України - відхилити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Міністерства оборони України, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: 1347 військове представництво Міністерства оборони України, про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - залишити без змін.

Стягнути з Міністерства оборони України в дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1408 гривень.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :