У Х В А Л А

7 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,

Охрімчук Л.І.,

Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву Приватного акціонерного товариства «Київстар» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2017 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 2 серпня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариств «Київстар», третя особа - ОСОБА_5, про скасування наказу щодо звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та премії, відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

Кіровський районний суд м. Дніпропетровська рішенням від 27 січня 2016 року відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

Апеляційний суд Дніпропетровської області рішенням від 2 серпня 2016 року, описку в якому виправлено ухвалою цього ж суду від 6 червня 2017 року, рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2016 року скасував та ухвалив нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_4: визнав незаконним наказ Приватного акціонерного товариства «Київстар» (далі - ПрАТ «Київстар») від 16 червня 2014 року №122/Дн-ос про припинення трудового договору (контракту) з ОСОБА_4 16 червня 2014 року у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України); поновив його на попередній посаді інженера 1 категорії сектору планування мережі регіонального технічного центру (м. Дніпропетровськ) технічного департаменту Київської філії із 16 червня 2014 року; стягнув на його користь із ПрАТ «Київстар» середній заробіток за час вимушеного прогулу із 17 червня 2014 року по 2 серпня 2016 року включно в сумі 300 тис. 970 грн 34 коп., розрахований без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів, річну премію за підсумками роботи за 2013 рік у розмірі 22 тис. 8 грн 80 коп. та моральну шкоду в розмірі 500 грн; в іншій частині позовних вимог ОСОБА_4 суд відмовив; вирішив питання про розподіл судових витрат.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 22 березня 2017 року касаційну скаргу ПрАТ «Київстар» відхилив, рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 2 серпня 2016 року залишив без змін.

21 червня 2017 року до Верховного Суду України звернулось ПрАТ «Київстар» із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2017 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 2 серпня 2016 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 97, 235 КЗпП України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах зазначених норм матеріального права.

На обґрунтування заяви ПрАТ «Київстар» надало рішення Верховного Суду України від 17 вересня 2008 року, постановлене ним як судом касаційної інстанції, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2011 року, 23 травня 2012 року, 7 березня 2013 року, 11 листопада 2015 року та постанову Верховного Суду України від 15 травня 2017 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне неоднакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

У справі, судові рішення в якій просить переглянути заявник, частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції, з висновком якого погодився суд касаційної інстанцій, виходив з того, що звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України є незаконним, оскільки при звільненні йому не було запропоновано жодної вакантної посади, а лише констатовано відсутність у нього достатньої кваліфікації для заняття вакантних посад, які існували на час попередження та звільнення. При цьому розрахунок суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, належний до виплати позивачу, суд здійснював на підставі доказів, що були надані сторонами та містяться в матеріалах справи. Крім того, за підсумками роботи у 2013 році позивач отримав оцінку С і відповідно до Системи мотивації персоналу ПрАТ «Київстар» мав право на отримання річної премії, для невиплати якої такої підстави, як отримання відповідачем листа-попередження про наступне вивільнення, Система мотивації персоналу ПрАТ «Київстар» не передбачає.

Надані для порівняння ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2011 року (в частині вирішення вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу) та 23 травня 2012 року не можуть бути прикладом неоднакового застосування одних і тих самих норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував ухвалені у справах судові рішення і направив справи на новий розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, зокрема у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити та перевірити фактичні обставини справ, які мають значення для правильного вирішення спорів.

Рішенням від 17 вересня 2008 року суд касаційної інстанції змінив рішення суду апеляційної інстанції в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зазначивши, що розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, належний до виплати позивачу, з урахуванням довідки з районного центру зайнятості про отримання допомоги по безробіттю, становить різницю між середнім заробітком за весь час затримки розрахунку та отриманою позивачем допомогою в центрі зайнятості.

В інших наданих для порівняння ухвалах Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позовних вимог, зазначив, що:

- звільнення позивачки на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України є законним, оскільки від запропонованої посади, яка відповідала її кваліфікаційним вимогам, позивачка відмовилась (7 березня 2013 року);

- згідно з умовами колективного договору, статтею 97 КЗпП України та статтею 15 Закону України «Про оплату праці» розмір премії, яка виплачувалася позивачу, визначався за основними результатами господарської діяльності у межах доведеної та спрямованої на премію суми коштів (11 листопада 2015 року).

Таким чином, у судових рішеннях від 17 вересня 2008 року, 7 березня 2013 року та 11 листопада 2015 року, наданих заявником для порівняння, та в судовому рішенні про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини справ, що не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Верховний Суд України постановою від 15 травня 2017 року (справа № 6-2790цс16) скасував ухвалені у справі судові рішення суду першої, апеляційної та касаційної інстанцій у частині визнання протиправним та скасування наказу директора про ненарахування позивачу премії у листопаді 2015 року за виробничо-господарські показники, та направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції, у зв'язку з тим, що вказаний наказ директора є незаконним, оскільки, суди попередніх інстанцій не з'ясували, які нормативно-правові акти діють у відповідача, якими визначено умови та порядок виплати премії, та чи дотримано їх при виданні оспорюваного наказу.

Порівняння змісту наданої постанови Верховного Суду України зі змістом ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2017 року, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеному у вказаній постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За таких обставин вважати заяву ПрАТ «Київстар» обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариств «Київстар», третя особа - ОСОБА_5, про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та премії, відшкодування моральної шкоди за заявою Приватного акціонерного товариства «Київстар» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2017 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 2 серпня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

В.М. Сімоненко