Справа № 369/8193/16-ц Головуючий у І інстанції Пінкевич Н. С.
Провадження № 22-ц/780/3701/17 Доповідач у 2 інстанції Приходько К. П.
Категорія 40 19.07.2017
УХВАЛА

Іменем України

19 липня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Приходька К.П.,

суддів: Голуб С.А., Савченко С.І.,

за участю секретаря: Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 17 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, товариства з обмеженою відповідальністю «Золота Середина» про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,-

встановила:

у вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Києво - Святошинського районного суду Київської області з вищезазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 поширив щодо ОСОБА_2 інформацію наступного змісту: «Все материалы для оценки масштаба деятельности ОПГ у украинских правоохранителей есть и пылятся уже годами. Если подзабыли или вдруг где потеряли, я готов предоставить информацию, как человек, возглавлявшый парламентскую следственную комиссию, расследовавшую деятельность ОСОБА_2 и его организованной преступной группы».

Таким чином, відповідачі розповсюдили неправдиву та наклепницьку інформацію та звинуватили позивача в злочинних діях, зокрема, у вчиненні корупційних правопорушень,відмиванні доходів, отриманих незаконним шляхом та організації злочинної організації, що насправді не відповідає дійсності та є брехнею.

Зазначений текст висловлювання відповідача ОСОБА_3 розміщений в мережі Інтернет за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, на сайті, власником якого є відповідач ТОВ «Золота середина».

Вказаний текст відкритий для перегляду необмеженого кола осіб, як на території України, так і за її межами.

Позивач зазначає, що відомості, поширені відповідачами, а саме, висловлювання: «деятельность ОСОБА_2 и его организованной преступной группы» є неправдивими та такими, що принижують честь, гідність і ділову репутацію позивача як публічної, відомої та законослухняної людини. А тому позивач вимушений був звертатись до суду за захистом своїх порушених прав.

Просив визнати недостовірною, наклепницькою, та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2 інформацію, поширену ОСОБА_3 та ТОВ «Золота середина» ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме: «деятельность ОСОБА_2 и его организованной преступной группы»; зобов'язати ОСОБА_3 та ТОВ «Золота середина» спростувати недостовірну та наклепницьку інформацію, а саме наступне висловлювання: «деятельность ОСОБА_2 и его организованной преступной группы», яка була розповсюджена ІНФОРМАЦІЯ_1 у той же спосіб, в який її було поширено, а саме: розмістити спростування на веб-сайті «obozrevatel.com» в мережі Інтернет протягом 10 календарних днів, після набрання законної сили рішення суду по даній справі шляхом розміщення резолютивної частини судового рішення в даній справі із зазначенням, що розповсюджена інформація є недостовірною, наклепницькою і такою, що порочить честь,гідність і ділову репутацію ОСОБА_2; стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача грошові кошти в сумі 1 000 000грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди за розповсюдження наклепницької інформації та судові витрати.

Рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області від 17 травня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що оскаржуване рішення є необґрунтованим і незаконним, ухвалене з порушенням норми матеріального і процесуального права, а також з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції недостатньо з'ясовано обставини справи, неправильно визначено характер спростування інформації та зроблено хибний та необґрунтований висновок стосовно того, що фраза «деятельность ОСОБА_2 и его организованой преступной группы» є оціночним судженням, оскільки дане твердження є фактичним, так як його можна перевірити на предмет істинності.

Також, апелянт зазначив, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що відповідач ОСОБА_3 має вищу юридичну освіту, яку він здобув у 2000 році у Національній академії внутрішніх справ України, що є суттєвою і важливою обставиною справи, яку необхідно було врахувати при визначенні характеру поширеної інформації.

Дана обставина беззаперечно свідчить про те, що відповідач ОСОБА_3 чітко усвідомлював, який сенс він вкладає у текст, оперуючи категорією «організована злочинна група», так як, отримавши юридичну освіту, особа є такою, що обізнана у певних галузях права, і, зокрема, у галузі кримінального права, і є всі підстави вважати, що відповідачу ОСОБА_3 відомо про зміст статті 28 КК України.

Крім того, апелянт, стверджує, що стороною позивача беззаперечно і належним чином доведено, що спростовувана інформація не є критичним поглядом відповідача ОСОБА_3 чи його оціночним судженням, не є гіперболою, алегорією, сатирою, а є фактичним твердженням, так як цю інформацію можна перевірити, що і було зроблено, більше того - належними доказами підтверджено, щ дане фактичне твердження не відповідає дійсності.

Апелянт, зазначив, що суд першої інстанції не врахував та не дослідив вказані докази, а також неповно з'ясовано обставини справи, зокрема, невірно визначено характер спростовуваної інформації, та зроблено хибний висновок, який не відповідає обставинам справи. Також, судом зроблено передчасний і необґрунтований висновок щодо безпідставності позовних вимог до ТОВ «Золота Середина», що не відповідає обставинам справи. Крім того, позивачем абсолютно правильно визначено належних відповідачів, а саме: автора недостовірної інформації - ОСОБА_3 та власника веб - сайту - ТОВ «Золота Середина» з урахуванням позиції Пленуму ВСУ.

Судом першої інстанції не зазначено результатів оцінки доказів, які надав позивач, а саме: двох листів - відповідей від компетентних органів - ГПУ НП України у м. Києві, в яких чітко зазначено, що позивач до кримінальної відповідальності не притягувався та не притягується, не знятої чи не погашеної судимості не має, повідомлення про підозру йому не пред'являлися. Також, не взято до уваги висновок Експертного Лінгвістичного дослідження.

Просив скасувати рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 17 травня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Учасники справи належним чином повідомлені про час розгляду справи, представники ОСОБА_2 та ОСОБА_3, подали заяви про відкладення розгляду справи, не надавши докази про поважність причин неявки, що згідно до ст.305 ЦПК України не є перешкодою розгляду справи.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 о 12:32 ОСОБА_3 мережі Інтернет на сайті obozrevatel.com була розміщена інформація наступного змісту: «Все материалы для оценки масштаба деятельности ОПГ у украинских правоохранителей есть и пылятся уже годами. Если подзабыли или вдруг где потеряли, я готов предоставить информацию, как человек, возглавлявшый парламентскую следственную комиссию, расследовавшую деятельность ОСОБА_2 и его организованной преступной группы».

Сайт obozrevatel.com належить ТОВ «Золота середина», що встановлено з матеріалів справи. Вказаний текст розміщений у розділі «Блоги» за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Інтернет-ресурсом «Обозреватель» надано право кожній особі, що пройшла процедуру реєстрації, вести власний Блог на даному сайті. Блог є віртуальним щоденником з динамічним змістом. Записи у блозі - це невеликі особисті нотатки, спостереження та думки автора, який прагне поділитись ними з необмеженим колом читачів.

При реєстрації користувач погоджується з Правилами розміщення інформації на веб-сайті Інтернет-ресурсу «Обозреватель» та приймає всі права та обов'язки, пов'язані з його використанням (режим доступу: http://my.obozrevatel.com/rules/). Так, розділом під назвою «Умови обмеження відповідальності» зазначено, що за жодних обставин адміністрація obozrevatel.com не несе відповідальності за шкоду, збитки або витрати, що виникли у зв'язку з використанням або неможливістю використання даного веб-сайту.

ТОВ «Золота середина» не несе відповідальності за розміщення блогерами інформації у власних віртуальних щоденниках, оскільки користувачі, пройшовши процедуру реєстрації та погодившись з Правилами розміщення інформації взяли таку відповідальність на себе.

Враховуючи зазначене, суд першої інтонації прийшов до висновку про безпідставність пред'явлення позовних вимог до ТОВ «Золота середина».

Також вбачається, що у блозі ОСОБА_3, про який зазначається в позовній заяві, мова йде про «організовану злочинну групу», проте Кримінальний кодекс України не містить такого поняття або злочину. Суд звертає увагу, що стаття 28 КК України говорить виключно про «групу осіб», «організовану групу» та «злочинну організацію», а отже і про відповідальності за організацію саме організованої злочинної групи не може йти мова.

Також, з матеріалів справи вбачається, що в опублікованому матеріалі відповідачем не йдеться мова про конкретні правопорушення позивача, а лише зазначено про наявність усіх письмових матеріалів з результатами роботи тимчасових слідчих комісій Верховної Ради України, при цьому висловлювання ОСОБА_3 стосувались не скільки позивача, скільки предмету діяльності тимчасових слідчих комісій Верховної Ради України, які розслідували допущені позивачем порушення законодавства України.

З висновку експертного лінгвістичного дослідження №14138 від 05 вересня 2016 року, зазначено, що висловлення «…деятельность ОСОБА_2 и его организованной преступной группы» містить інформацію у формі фактичного твердження, а не оціночного судження та порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2 і є відносно нього образливим.

Однак, даний доказ, судом першої інстанції оцінено критично, оскільки, вище зазначений висновок в порядку приватного звернення, під час викладення висновків експерт не попереджався за дачу завідомо неправдивих експертних висновків.

Крім цього, як вбачається з листа КНДІСЕ від 01 березня 2017 року свідоцтво судового експерта ОСОБА_6 НОМЕР_1 було анульовано рішенням експертно - кваліфікаційнної комісії Київського НДІСЕ від 31 жовтня 2016 року №9 у зв'язку зі звільненням експерта з інституту. Інших доказів на підтвердження доводів, викладених у позовній заяві позивачем надано не було.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що фрази, які позивач просить спростувати, становлять основу права на свободу вираження поглядів та захищені на рівні національного законодавства та Конституції України, навіть у тих випадках, коли зміст висловлювань суб'єктивно здатний викликати негативну реакцію публічної особи, стосовно якої вони поширені.

З такими висновками погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім'я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків.

Пунктом 15 цієї Постанови роз'яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Пунктом 19 зазначеної Постанови встановлено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Позивач в позовній заяві стверджує, що фраза «деятельность ОСОБА_2 и его организованной преступной группы» є чітким стверджувальним вказанням на те, що позивач скоїв ряд злочинів та є організатором злочинної організації, тобто, є суб'єктом кримінальної відповідальності та співучасником злочинів, к це передбачено ст.27 КК України. При цьому позивач посилається на ст.62 Конституції України, ст.17 КПК України та ч.2 ст.2 КК України, якими встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки вину її не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком.

Крім цього, суд першої інстанції правильно вважав за необхідне відмітити, що відповідно до ч.2 ст.47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до ст.30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Відповідно до п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12.02.2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3,4,6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Також, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» при розгляді справ суди застосовують Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права. Так, статтею 10 Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією.

Європейський суд з прав людини на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що її 10 стаття обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів.

У рішенні від 07.02.2012 року «Аксель Спрінгер проти Німеччини» Європейський суд з прав людини вказав, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, в той час як публічних осіб така норма не стосується.

Разом з цим, в таких справах як «Лінгенс проти Австрії» (1986р.); «Обершлік проти Австрії» (1991), у яких йшлось про публічну критику політиків, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів.

З аналізу вказаних рішень вбачається, що Європейський суд з прав людини вважає порушенням статті 10 Європейської Конвенції з прав людини задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики.

У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Враховуючи викладену позицію Європейського суду з прав людини стосовно застосування статті 10 Європейської Конвенції з прав людини, вищенаведені фрази, які позивач просить спростувати, становлять основу права на свободу вираження поглядів та захищені на рівні національного законодавства та Конституції України, навіть у тих випадках, коли зміст висловлювань суб'єктивно здатний викликати негативну реакцію публічної особи, стосовно якої вони поширені, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині визнати недостовірною, наклепницькою, та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2 інформацію, поширену ОСОБА_3 та зобов'язання її спростувати вказаним у позовних вимогах шляхом.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не дав оцінки доказам, які надав позивач, а саме: двох листів - відповідей від компетентних органів - ГПУ НП України у м. Києві, в яких чітко зазначено, що позивач до кримінальної відповідальності не притягувався та не притягується, не знятої чи не погашеної судимості не має, повідомлення про підозру йому не пред'являлися не можуть буди прийняті судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки не стосуються заявленим позовним вимогам та предмету доказування по даній справі.

Посилання апелянта на ту обставину, що відповідач ОСОБА_3 має вищу юридичну освіту, яку він здобув у 2000 році у Національній академії внутрішніх справ України, що є суттєвою і важливою обставиною справи, яку необхідно було врахувати при визначенні характеру поширеної інформації також не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки також не стосується заявленим позовним вимогам та предмету доказування по даній справі.

Решта доводів апеляційної скарги фактично дублюють заявлені позивачем позовні вимоги, яким суд першої інстанції дав оцінку у відповідності до вимог чинного законодавства.

Відповідно до положень ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Законним і обґрунтованим відповідно до ст.213 ЦПК України є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Тому, викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, відповідно до ст.303 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 17 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді