АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1387/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 27 Марцішевська О. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2017 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоПономаренка В. В.
суддівГончар Н. І., Ювшина В. І.
секретарАнкудінов О.І., Винник І.М., Наконечна М.М.

за участю:

позивача ОСОБА_8

представника позивача ОСОБА_9

представника відповідача ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_11 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_11 про визнання правочинів удаваними та визнання майна особистою власністю, -

в с т а н о в и л а :

04 травня 2016 року позивачка звернулась до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 27 листопада 1997 року по 28 листопада 2007 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_11. На підставі договору купівлі-продажу від 13 вересня 2005 року, укладеному між ОСОБА_12, ОСОБА_13 (продавці) та ОСОБА_15, ОСОБА_14 (покупці) позивачка купила 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_5. В цей же день між нею та ОСОБА_12 укладений договір купівлі-продажу, за яким позивачка продала належну їй на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_1.

Позивачка вказує, що фактично між нею та ОСОБА_12 відбувся договір обміну житловими приміщеннями, оформлений як два взаємні договори купівлі-продажу, з метою зменшення витрат на оформлення договорів. Кожна зі сторін отримала у власність належне іншій житлове приміщення та жодних грошових розрахунків між сторонами не було. Позивачка вважає, що нею було набуто у власність вказану 1/2 частину будинку за рахунок її особистого майна - подарованої в період шлюбу однокімнатної квартири.

Відповідач не оспорював право власності позивачки після розірвання шлюбу в 2007 році, однак у 2013 році між сторонами виник спір з приводу вказаної частини будинку.

Враховуючи наведене, позивачка просила суд визнати договір купівлі-продажу від 13.09.2005 року, згідно якого ОСОБА_8 продала належну їй на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_16 та договір купівлі-продажу від 13.09.2005 року, в частині продажу ОСОБА_26 ОСОБА_27 1/2 частини будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_5, удаваними та такими, що приховують договір міни від 13 вересня 2005 року, за яким ОСОБА_8 набула у власність 1/2 частину будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_5 в обмін на передачу у власність ОСОБА_12 квартири АДРЕСА_1.

Крім того, позивачка просила визнати за нею право особистої приватної власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_5

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 грудня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано договір купівлі-продажу від 13.09.2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Мисан А.О., згідно якого ОСОБА_8 продала належну на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_3 ОСОБА_16 та договір купівлі-продажу від 13.09.2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Мисан А.О. в частині продажу ОСОБА_26 ОСОБА_27 1/2 частини будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_5, удаваними та такими, що приховують договір міни від 13 вересня 2005 року, за яким ОСОБА_8 набула у власність ? частину будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_5 в обмін на передачу у власність ОСОБА_12 квартири АДРЕСА_4.

Визнано за ОСОБА_8 право особистої приватної власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_5

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що укладені 13.09.2005 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_8 договори купівлі-продажу нерухомого майна приховували насправді укладений між ними договір міни, оскільки на час укладення правочинів волевиявлення обох сторін було направлено на приховування реально укладеного договору, з метою зменшення витрат по нотаріальному оформленню.

З даним висновком погоджується і колегія суддів виходячи з того, що ОСОБА_8 та ОСОБА_20 перебували в зареєстрованому шлюбі з 27.11.1997 року. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28.11.2007 року шлюб розірвано (а.с. 11).

На підставі договору дарування від 04.11.2000 року позивачка в період шлюбу набула в особисту власність квартиру АДРЕСА_4 (а.с. 5), оскільки відповідно до п.2 ч.1 ст.57 СК України особистим майном дружини (чоловіка) є майно, набуте в період шлюбу в порядку дарування.

Згідно договору купівлі-продажу від 13.09.2005 року позивачка продала вказану квартиру ОСОБА_12 за 13948 грн. (а.с. 6).

В цей же день, на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_12, ОСОБА_13 продали, а ОСОБА_15 та ОСОБА_21 (покупці) купили житловий будинок з надвірними спорудами вартістю 22579 грн. по АДРЕСА_5 і право власності позивачки на ? частину будинку зареєстровано 19.09.2005 року. (а.с. 10).

Встановлено, що у 2014 році ОСОБА_11 звертався до суду з позовом про визнання права власності на частину зазначеного житлового будинку, ухвалою суду від 27.02.2015 року позов залишений без розгляду до вирішення спору між сторонами щодо визнання частини будинку особистою власністю позивачки.

Рішенням апеляційного суду від 04.08.2015 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_22 до ОСОБА_11 про визнання особистою власністю ? частини будинку, придбаного на підставі договору купівлі-продажу за недоведеністю, після чого позивачка звернулась з даним позовом про визнання вказаної частини будинку особистою власністю в звязку з набуттям в порядку обміну за рахунок належної на праві особистої власності квартири.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних с прав про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності про визнанняйого недійсним.

Отже, укладення удаваного правочину само по собі не причиняє недійсності правочину, оскільки згідно з ч. 2 ст. 235 ЦК України якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який насправді сторони вчинили, а тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним лише у тому разі, коли буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Суд першої інстанції вірно виходив з того, що в силу ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; 3) настання міжсторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, які передбачені удаваним правочином.

У відповідності до ст. 715 ЦК України, за договором міни кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов'язань щодо передачі майна обома сторонами.

Згідно до ч.1 ст.202, ч.3 ст.203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків. Тобто для встановлення удаваності угоди необхідною умовою є встановлення дійсної спрямованості волі сторін при укладенні договорів.

Згідно пояснень відповідачки ОСОБА_12, вона з сестрою ОСОБА_13 успадкували житловий будинок, який хотіли розміняти на дві квартири, про що домовились з позивачкою та батьком її чоловіка, які мали у власності кожен по квартирі, в частині обміну між позивачкою та ОСОБА_12 не здійснювалось жодних грошових розрахунків та доплат, що також підтверджено поясненнями позивачки та показами свідка ОСОБА_23 При цьому після укладення оспорюваних правочинів в один день кожна із сторін передала іншій житлове приміщення, яким володіла до цього, що підтверджує, що насправді між ОСОБА_12 та ОСОБА_8 відбувся обмін.

Суд першої інстанції прийшов до вірного переконання, що відповідач ОСОБА_11 після розірвання шлюбу в 2007 році до 2014 року фактично не оспорював, що набута позивачкою половина будинку є власності колишньої дружини. В ході судового розгляду відповідач ОСОБА_11 при наданні пояснень визнав, що спільні кошти подружжя не витрачались при набутті у власніть ОСОБА_8 ? частини житлового будинку по АДРЕСА_5, чим спростовані покази допитаної в якості свідка матері відповідача ОСОБА_24, оскільки розпорядження спільним бюджетом здійснюється передусім чоловіком та дружиною, які у першу чергу є обізнаними у даному питанні у порівнянні з іншими особами.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що укладені 13.09.2005 року ОСОБА_12 та ОСОБА_8 у приватного нотаріуса Мисан АО. договори купівлі-продажу приховували насправді укладений між ними договір міни. Проте на час укладення правочинів волевиявлення обох сторін було направлено на приховування реально укладеного договору, з метою зменшення витрат по нотаріальному оформленню. Разом з тим, оспорювані правочини укладалися в письмовій формі та були нотаріально посвідчені, як договори купівлі-продажу і тому для визнання даних договорів удаваними та визнання дійсним договору міни перешкод щодо форми договору та дійсного волевиявлення сторін, немає і таким чином вимоги позивача про визнання договору купівлі-продажу удаваним правочином є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку.

Разом з тим, відповідно до п.2,3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641 цс15, а також у постанові Верховного Суду України від 105 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17 , і за змістом ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Судом першої інстанції вірно враховано, що відповідно до ст.716 ЦК України до договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж. Застосування до договору міни загальних положень про купівлю-продаж, який передбачає оплатне передання майна у власність, обумовлене тим, що договір міни за родовими ознаками належить до цієї ж групи договорів. При договорі купівлі-продажу здійснюється обмін товара на грошові кошти як загальний еквівалент його вартості, при договорі обміну один товар обмінюється безпосередньо на інший.

З урахуванням належності ОСОБА_8 на праві особистої приватної власності квартири АДРЕСА_6, яка була позивачкою обміняна на ? частину житлового будинку по АДРЕСА_5, та враховуючи те, що обмін здійснено без доплати, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що спірна частина житлового будинку не є спільним сумісним майном подружжя, а є особистою приватною власністю позивачки.

Заяву відповідача про відмову у задоволенні позову через пропуск строку звернення до суду з вимогою про визнання договору удаваним та визнання спірного майна особистою власністю, суд вважає безпідставною, виходячи з наступною.

Згідно пояснень позивачки та встановлених судом обставин, після розірвання шлюбу в 2007 році відповідач ОСОБА_11 близько 7 років не порушував питання поділу набутої відповідачкою ? частини будинку в період шлюбу, після звернення позивачки до суду до ОСОБА_14 з позовом про реальний поділ будинку, у 2014 році звернувся до суду з позовом про визнання за ОСОБА_25 частини у праві власності на будинок.

Як передбачено ст.ст.256, 257 та ч.1 ст.261 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки у відповідності із ст.392 ЦК власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто позивачка, довідавшись про те, що відповідач з 2014 року оспорює її право особистої приватної власності на спірну частину житлового будинку, звернулась в суд з даним позовом у травні 2016 року в межах трирічного строку позовної давності.

Колегія суддів не погоджується та відхиляє твердження апелянта про те, що судом першої інстанції порушено вимоги ч.3 ст.61 ЦПК України та не враховано наявність рішення Апеляційного суду Черкаської області від 04 серпня 2015 року, яке набрало законної сили і яким колегія суддів відмовила у задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 про визнання 1/2 частини будинку по АДРЕСА_5 її особистою власністю.

Встановлено, що у листопаді 2014 року ОСОБА_8 зверталась до суду із позовом до ОСОБА_11 про визнання майна особистою власністю і рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 04 серпня 2015 року, дійсно ОСОБА_8 відмовлено в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_11 про визнання особистою власністю 1/2 частини будинку, придбаного на підставі договору купівлі-продажу (а.с. 48-49) та з підстав того, що ОСОБА_8 не було надано будь-яких об'єктивних, переконливих доказів придбання нею ? частини житлового будинку із надвірними спорудами по АДРЕСА_5 виключно за її особисті кошти, розмір цих коштів та відсутність грошового внеску ОСОБА_11 або інших осіб в придбання спірної 1/2 частини житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_5

В даному позові позивача підставою про визнання вказаної частини будинку особистою власністю - є набуття спірної квартири в порядку обміну за рахунок належної раніше позивачу на праві особистої власності квартири.

Таким чином рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 04 серпня 2015 року не встановлено обставини, які є підставами позову ОСОБА_8 у даній цивільній справі.

З огляду на викладене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_8 та ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, яке відповідно до ст. 308 ЦПК України не підлягає до зміни чи скасування.

За таких обставин, колегія суддів апеляційну скаргу ОСОБА_11 відхиляє, а оскаржуване рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 грудня 2016 року у даній справі залишає без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_11 - відхилити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_11 про визнання правочинів удаваними та визнання майна особистою власністю - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :