АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р., Ратнікової В.М.

секретар: Пузикова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою Астафєвої Іванни Віталіївни в інтересах Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 листопада 2016 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Національний банк України, про звернення стягнення на предмет іпотеки,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/482/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Колдіна О.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.
в с т а н о в и л а :

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 листопада 2016 року відмовлено в задоволені позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі по тексту - ПАТ «Дельта Банк») до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Національний банк України, про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Не погодившись із таким рішенням суду Астафєва І.В. в інтересах ПАТ «Дельта Банк» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Вважає, що суд дійшов помилково висновку про відмову в задоволенні позову банку про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності, пославшись на те, що вказаний спосіб задоволення вимог іпотекодержателя є виключно позасудовим, неправильно застосував положення Закону України «Про іпотеку» та правові висновки Верховного Суду України, викладені в постановах № 6-1219цс16 від 14 вересня 2016 року, №6-504цс16 від 12 жовтня 2016 року, №6-1243цс16 від 28 вересня 2016 року. На думку представника банку, можливість позасудового вирішення питання про передання іпотекодержателю у власність предмета іпотеки на підставі ст. 36 Закону України «Про іпотеку» не виключає можливість прийняття судом рішення про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

В суді апеляційної інстанції Астафєва І.В. в інтересах ПАТ «Дельта Банк» апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з наведених в ній підстав.

ОСОБА_2, а також ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_4 проти задоволення апеляційної скарги заперечували, вважали, що спір вирішений судом правильно.

Особисто ОСОБА_4, ОСОБА_3, а також представник Національного банку України в судове засідання не з'явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи відповідачі та третя особа повідомлені належним чином, про що свідчать зворотні повідомлення про вручення поштових відправлень, ОСОБА_4 забезпечила явку в судове засідання свого уповноваженого представника, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 18 вересня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк» (банк) та ОСОБА_2 (позичальник) був укладений кредитний договір № 2706/0907/88-353, відповідно до умов якого позичальник отримав грошові кошти у вигляді кредитної лінії, що не поновлюється, у розмірі 50 000 доларів США.

Відповідно до заяв про видачу готівки позичальник отримав кошти в розмірі 37000 доларів США з розрахунку 12,5% річних за користування кредитом на строк з 18 вересня 2007 року по 18 вересня 2017 року.

Пунктом 3.1 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов'язався погашати заборгованість за кредитом шляхом внесення коштів на позичковий рахунок № НОМЕР_1, щомісяця, через касу банку відповідно до додатку № 1, що є невід'ємною частиною договору.

Пунктом 3.2. кредитного договору передбачено, що проценти за користування Кредитом нараховуються виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом, на суму щоденного залишку заборгованості за кредитом, починаючи з дати видачі кредиту до моменту його повернення. Проценти за користування кредитом підлягають сплаті позичальником щомісяця в період з 01 по 20 число включно за попередній місяць та на момент повернення кредиту на рахунок відсотків № НОМЕР_2 через касу Банку (т.1, а.с.8-14).

Відповідно до додаткової угоди № 1 до кредитного договору № 2706/0907/88-353 від 18 жовтня 2007 року сторони погодили новий графік погашення заборгованості, що є додатком № 2 до кредитного договору (т.1, а.с.15-17).

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки № 2706/0907/88-353-2-1, згідно з яким ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 передали в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до п.3.1 іпотечного договору сторони погодили, можливість задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передання йому права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та з дотриманням процедури, передбаченої п.12.3 договору іпотеки (т.1, а.с.18-21).

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого ПАТ «Сведбанк» передало ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами, в тому числі і за кредитним договором, укладеним із ОСОБА_2 (т.1, а.с.35-43).

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 неналежним чином виконує свої зобов'язання за кредитним договором, 21 серпня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 шляхом визнання за позивачем права власності на дану квартиру в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором в сумі 471 542,80 грн., яка складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 400 908,21 грн., відсотків - 70 536,59 грн.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ПАТ «Дельта Банк».

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що набуття ПАТ «Дельта Банк» права власності на предмет іпотеки у разі наявності підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки повинно відбуватись в позасудовому порядку на підставі погодженого застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Якщо іпотекодавець не визнає чи оспорює факт набуття права власності іпотеко держателем в позасудовому порядку, таке право може стати предметом судового захисту.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частинах 1, 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно із частиною 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у ст. ст. 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналіз положень ст. ст. 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Чинним законодавством не передбачено можливості задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки в судовому порядку на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Вказана правова позиція була висловлена у постановах Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року у справі № 359/4092/15-ц та від 30 березня 2016 року у справі №6-1851цс15.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про те, що задоволення вимог ПАТ «Дельта Банк» шляхом набуття права власності на предмет іпотеки має бути здійснене в позасудовому порядку та відмовив у задоволенні заявлених позовних вимог.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, представником ПАТ «Дельта Банк» не було наведено обґрунтованих доводів щодо спростування викладених у ньому висновків.

Посилання представника ПАТ «Дельта Банк» на те, що можливість позасудового вирішення питання про передання іпотекодержателю у власність предмета іпотеки не виключає можливість прийняття судом рішення про визнання за ним права власності на предмет іпотеки не відповідає вимогам Закону.

При цьому, колегія суддів звертає увагу позивача на те, що відмова у задоволенні позовних вимог про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки не перешкоджає зверненню до суду із вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки у інший спосіб.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зауважив, що ПАТ «Дельта Банк» взагалі не має права вимоги за кредитним договором та іпотечним договором.

Разом з тим, вказані посилання не можуть бути прийняті до уваги апеляційним судом, оскільки вони спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а саме: копією договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 25 травня 2012 року, укладеним між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк», а також випискою з акту приймання-передачі прав вимоги (т.1, а.с.35-43, 185-186). Крім того, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не оскаржили рішення суду першої інстанції, погодившись з висновками суду.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом правильно застосував норми матеріального та процесуального права, дав вірну оцінка наявним у матеріалах справи доказам, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Астафєвої Іванни Віталіївни в інтересах Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

В.М. Ратнікова