Справа № 591/5882/17
Провадження № 4-с/591/72/17
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2017 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого судді Бурда Б.В.

при секретарі - Сітало Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми справу за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця, -

ВСТАНОВИВ:

Заявник свої вимоги мотивує тим, що на виконанні у державного виконавця Зарічного ВДВС перебуває виконавче провадження про стягнення з нього коштів на користь потерпілого ОСОБА_2 11.08.2006 року постановою державного виконавця було накладено арешт на його майно та оголошено про заборону на його відчуження. Державним виконавцем було виявлено належне йому майно садовий будинок, площею 10,9 кв.м., що знаходиться на земельній ділянці наданій для ведення садівництва за адресою м. Суми садівниче товариство «Хімік-1» №79. Вказане майно було передане на реалізацію, але торги з його продажу не відбулися. З травня 2017 року він почав отримувати пенсію з якої почали проводити утримання на погашення боргу перед потерпілим. Незважаючи на систематичне проведення утримань з його пенсії, Зарічним ВДВС винесений акт та постанова про залишення нереалізованого майна в рахунок погашення заборгованості стягувачу. Зазначив, що вказані дії державного виконавця з приводу залишення нереалізованого майна стягувачу є незаконними порушують його права власності. Окрім того, в наслідок цього він був позбавлений житла, оскільки з 2006 року він фактично проживає у вказаному садовому будинку. Просить визнати неправомірними дії державного виконавця та скасувати Постанову державного виконавця від 15.08.2017 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та акт державного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 18.08.2017 року.

Також заявником подане письмове клопотання про поновлення процесуального строку оскарження дій державного виконавця.

В судовому засіданні заявник та його представник скаргу підтримали. Заявник також пояснив, що він був обізнаний про наявність у нього не виконаного зобовязання та відкрите виконавче провадження з приводу примусового стягнення з нього коштів. Також він був обізнаний про те, що на садовий будинок було накладено арешт. На час відкриття виконавчого провадження він мешкав у м. Суми по вул. Сеченова. В подальшому через сімейні негаразди він змінив місце свого проживання, але про зміну місця проживання виконавцю не повідомляв. У вересні 2017 року йому зателефонував державний виконавець і запропонував зявитися та повідомити свої банківські реквізити для перерахування йому коштів. При ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження 04 жовтня 2017 року, він отримав копії усіх документів. Лише після ознайомлення з матеріалами він дізнався про порушення своїх прав.

Державний виконавець Зарічного ВДВС міста Суми скаргу заперечив та зазначив, що ним не було порушено вимог закону під час проведення виконавчих дій та передачі нереалізованого майна стягувачу в рахунок погашення заборгованості за виконавчим документом.

Представник стягувача пояснив, що боржник у продовж майже 10 років ухилявся від відшкодування збитків завданих злочином та переховував своє майно. Зокрема він провів відчуження однієї земельної ділянки, яка йому належала. За весь час, з 2006 року, боржник сплатив лише 100 грн. пояснила, що пропозицію про залишення за собою майна від 27.07.2017 року та 31.07.2017 року стягувач отримав на початку серпня 2017 року і відразу звернувся зо державного виконавця з заявою про залишення нереалізованого майна за собою. Просить відмовити у задоволенні скарги.

Суд, заслухавши пояснення заявника, представника заявника, державного виконавця Зарічного ВДВС м. Суми, дослідивши подані суду докази та оглянувши матеріали виконавчого провадження, вважає що скарга підлягає залишенню без розгляду з огляду на таке.

Судом встановлено, що в провадженні державного виконавця Зарічного ВДВС м. Суми перебуває на примусовому виконанні виконавчий лист виданий Зарічним районним судом м. Суми за наслідками розгляду кримінальної справи №1-363/06 за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 286 КК України про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2: на відшкодування матеріальної шкоди 4589,42 грн., та на відшкодування моральної шкоди 10000 грн. З примусового виконання вказаного виконавчого документу відкрите виконавче провадження ВП № 8299924.

Вказане виконавче провадження було відкрите за постановою державного виконавця від 14.11.2007 року.

З пояснень заявника у судовому засіданні встановлено, що він був обізнаний про відкриття виконавчого провадження та проведення державним виконавчих дій з приводу примусового виконання вироку суду в частині проведення з нього стягнень на відшкодування шкоду, завданої вчиненим ним злочином.

З оглянутих в судовому засіданні матеріалів виконавчого провадження встановлено, що в ході проведення виконавчих дій державним виконавцем було виявлено належне боржнику майно земельну ділянку площею 0,0480 га в садовому товаристві «Хімік-1» 79А по вул. Р. Корсакова в м. Суми та розташований на вказаній земельній ділянці садовий будинок.

13.09.2012 року державним виконавцем проведено опис та арешт вказаної земельної ділянки та садового будинку.

Вказане майно було виставлено на реалізацію, але торги з реалізації арештованого майна 22.03.2017 року, 10.04.2017 року та 03.05.2017 року не відбулися.

31.07.2017 року державним виконавцем направлено листа боржнику та стягувачу з пропозицією про залишення нереалізованого майна стягувачу в рахунок погашення заборгованості.

Після отримання вказаного повідомлення, стягувач сплатив різницю між сумою стягнення та вартістю майна та 14.08.2017 року подав заяву про згоду залишити нереалізоване майно за собою.

15.08.2017 року державним виконавцем прийняте рішення (Постановою державного виконавця) про передачу вказаного майно боржника (земельна ділянка та садовий будинок) стягувачу ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом №1-363.

Відповідно до Акту державного виконавця від 15.08.2017 року, який затверджений начальником Зарічного ВДВС м. Суми, у звязку з тим, що торги не відбулися, а стягувач виявив бажання залишити нереалізоване майно в рахунок погашення заборгованості, у власність ОСОБА_2 передане наступне майно: садовий будинок площею 10,9 кв.м. та земельна ділянка площею 0,0480 га, що знаходяться за адресою м. Суми Садівниче товариство «Хімік-1» №79а, за ціною 35383,90 грн.

Відповідно до положень ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Не реалізоване на електронних торгах нерухоме майно виставляється на повторні електронні торги за ціною, що становить 85 відсотків, а рухоме майно - 75 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону. У разі повторної не реалізації майна нерухоме майно виставляється на треті електронні торги за ціною, що становить 70 відсотків, а рухоме майно - 50 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону. У разі не реалізації майна на третіх електронних торгах виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду. У разі якщо стягувач протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця письмово не заявив про своє бажання залишити за собою нереалізоване майно, арешт з майна знімається і воно повертається боржникові. За відсутності у боржника іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, виконавчий документ повертається стягувачу без виконання. У разі якщо стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, він зобовязаний протягом 10 робочих днів з дня надходження від виконавця відповідного повідомлення внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або рахунок приватного виконавця різницю між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. За рахунок перерахованих стягувачем коштів оплачуються витрати виконавчого провадження, задовольняються вимоги інших стягувачів та стягуються виконавчий збір і штрафи, а залишок коштів повертається боржникові. Майно передається стягувачу за ціною третіх електронних торгів або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно.

Відповідно до ст. 385 ЦПК України, скаргу на дії чи бездіяльність державного виконавця може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод. У триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатись про порушення її прав чи свобод, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено з поважних причин.

В Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» зазначено, що право на звернення до суду є строковим. Скаргу на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод. Такі строки є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх зясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи.

Як вбачається із матеріалів даної справи, з даною скаргою на дії державного виконавця заявник звернулася 20 жовтня 2017 року, тобто з пропуском строку звернення до суду.

В обґрунтування своїх вимог щодо поновлення процесуального строку заявник та його представник посилаються на те, що ніяких документів від державного виконавця він не отримував, а про допущені порушення своїх прав заявник дізналася лише після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження.

Суд вважає, що відсутні підстави для задоволення клопотання заявника та його представника про поновлення строку звернення до суду.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Законом України «Про виконавче провадження» визначено», що в иконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують під час розгляду справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у справі "Устименко проти України", зазначивши на те, що право на доступ до суду не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі "Пономарьов проти України" (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року) (п. 47 рішення).

Також суд зазначає, що законом (ст. 385 ЦПК України) початок перебігу процесуального строку на оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця визначений часом, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод.

Порівняльний аналіз термінів «дізналася» та «повинна була дізнатися», що містяться в статті 385 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх прав, а тому доведення факту, через який заявник не знав про порушення свого права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Заявник повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Наведений вище висновок суду узгоджується з правовою позицією ВСУ у справі 6-2469цс16, яка була висловлена щодо тотожних правовідносин, що повязані зі застосуванням строків позовної давності.

З пояснень представника заявника та оглянутих у судовому засіданні матеріалів виконавчого провадження вбачається, що заявник 04.10.2017 року ознайомився з матеріалами виконавчого провадження.

З заяви про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження від 04.10.2017 року вбачається, що 04.10.2017 року боржник ознайомився з матеріалами виконавчого провадження та отримав копії документів виконавчого провадження.

Суд вважає, що з часу ознайомлення 04 жовтня 2017 року з виконавчим провадженням та отримавши копії процесуальних рішень, заявник є обізнаним про ймовірність порушення його прав у виконавчому провадженні.

Відповідно до ст. 69 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

Відповідно до ст. 72 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, якщо суд за клопотанням особи, що їх подала, не знайде підстав для поновлення або продовження строку.

Зважаючи на наведене суд вважає, що скарга підлягає залишенню без розгляду у звязку з пропуском строку для звернення до суду зі скаргою та відсутністю поважних причин для поновлення цього строку.

На підставі викладеного та керуючись, ст. 383 386 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця залишити без розгляду.

Ухвала суду може бути оскаржена до Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області через Зарічний районний суд м. Суми, шляхом подачі в пятиденний строк з дня оголошення ухвали суду (для осіб, що не були присутні при проголошення ухвали суду в той же строк з часу отримання її копії) апеляційної скарги.

Суддя