Справа №611/984/16-ц
Провадження №2/611/14/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2017 року Барвінківський районний суд Харківської області в складі:

головуючого - судді Коптєва Ю.А.,

за участю секретаря Ведмідь І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Барвінкове цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Приватний нотаріус Барвінківського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_3, про визнання права власності на частку спадкового майна та визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, -

в с т а н о в и в:

02 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку спадкового майна та визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину. В обґрунтування позову зазначила, що 25 січня 2012 року помер її батько ОСОБА_4, після смерті якого відкрилася спадщина, яка складалася з земельної ділянки, площею 5,2418 га, розташованої на території Новомиколаївської сільської ради Барвінківського району Харківської області. Як зазначає позивач спадщину вона прийняла, відповідно до п. 4 ст. 1268 ЦК України, оскільки на момент смерті батька була неповнолітньою, проте її баба, відповідач по справі, цей факт нотаріусу не повідомила, та, як наслідок, отримала свідоцтво на право на всю спадщину, як єдиний спадкоємець першої черги за законом. В добровільному порядку вирішити це питання ОСОБА_2 відмовляється, у звязку з чим позивач змушена звернутись до суду за захистом свої прав.

Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 22 червня 2017 року, у звязку зі смертю ОСОБА_2, було залучено до участі у справі правонаступника ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В судове засідання позивач не зявилася, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала.

Відповідач до суду не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав повністю.

У зв'язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, суд розглянув цивільну справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису.

Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку.

Згідно із ч.1 ст.15 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

На підставі ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованих Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), що положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.

У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності обєктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), повязаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Відповідно ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У відповідності до ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, або у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно до ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Відповідно до ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснив, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Крім того, Верховний Суд України в своєму Листі від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» значив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Згідно зі ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини.

Згідно зі ст. ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 помер 25 січня 2012 року, відповідно до свідоцтва про смерть серії І-ВЛ №336621, виданого повторно 25 січня 2012 року Новомиколаївської сільської ради Барвінківського району Харківської області (а.с.8).

ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4) ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, є донькою померлого 25 січня 2012 року, що підтверджується копіями свідоцтво про народження, серії І-ВЛ №014261, виданого 10 грудня 1996 року Новомиколаївською сільською радою Барвінківського району Харківської області, а також свідоцтва про шлюб, серії І- ВЛ №293502, виданого 28 липня 2016 року Новомиколаївською сільською радою Барвінківського району Харківської області(а.с.6,7).

Судом встановлено, що на момент смерті батька позивач була неповнолітньою, а тому є спадкоємицею першої черги та такою, що, відповідно до ч. 4 ст. 1268 ЦК України, спадщину прийняла.

Відповідно до ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Частиною 5 статті 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

З наданої приватним нотаріусом Барвінківського районного нотаріального округу Харківської області фотокопії спадкової справи №126/2013, заведеної після померлого 25 січня 2012 ОСОБА_4, вбачається, що спадщину прийняла ОСОБА_2. Зі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 січня 2015 року, виданого приватним нотаріусом Барвінківського районного нотаріального округу Харківської області, вбачається, що спадкоємцем земельної ділянки, площею 5,2418 га, розташованої на території Новомиколаївської сільської ради Барвінківського району Харківської області, яка належала ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, серії Р2 №746409, виданого 23 квітня 2003 року Барвінківською районною державною адміністрацією Харківської області, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №18.

Судом достовірно встановлено, що спірна земельна ділянка належала спадкодавцю.

Відповідно до ст.1301 ЦК України та роз'яснень, які містяться в п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування, свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачою свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Таким чином, у зв'язку з видачою свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно ОСОБА_2, а саме на земельну ділянку, порушені права позивачки, як спадкоємця першої черги.

Враховуючи наведене та зважаючи на те, що коло спадкоємців визначено вже після закінчення строку для прийняття спадщини, слід здійснити перерозподіл спадщини згідно ст. 1280 ЦК України.

Перерозподіл спадщини являє собою повторний розподіл спадщини між спадкоємцями, зокрема, на підставі рішення суду. Специфіка перерозподілу спадщини у площині спадкових правовідносин полягає в тому, що вона створює ефект повернення до спадкових правовідносин, які на момент перерозподілу припинені.

Згідно до ч.ч.2,3 ст. 1300 ЦК України на вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. У випадках, встановлених частинами першою і другою цієї статті, нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину .

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом .

Відповідно до статті 1301 ЦК ( 435-15 ) свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачою свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Таким чином, оскільки у звязку з видачою свідоцтв про право на спадщину після ОСОБА_4, було порушено право на спадщину позивача ОСОБА_1, дані свідоцтва суд визнає частково недійсними та такими, що підлягають частковому скасуванню.

Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову.

Визнання позову представником відповідача не суперечить закону і не порушує права свободи чи інтереси інших осіб.

З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінивши, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивача знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, ст. ст. 10, 11, 15, 16, 321, 328, 1216, 1218, 1225, 1258, 1261, 1268, 1270, 1296-1300 ЦК України, ст. ст. 79, 81 Земельного кодексу України, Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 79, 84, 88, 208-209, 213-214, 218, 221, 223 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Визнати свідоцтво про право на спадщину за законом від 20 січня 2015 року, видане приватним нотаріусом Барвінківського районного нотаріального округу Харківської області матері померлого ОСОБА_4 ОСОБА_2 (номер спадкової справи №126/2013, зареєстрованого в реєстрі за №34) недійсним в частині спадкування ОСОБА_2 права власності на ? частку земельної ділянки, площею 5,2418 га, розташованої на території Новомиколаївськох сільської ради Барвінківського району Харківської області, яка належала померлому 25 січня 2012 року ОСОБА_7, на праві приватної власності, відповідно до державного акту серії Р2 №746409, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №18.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, в порядку спадкування за законом право власності на ? частину земельної ділянки, наданої для ведення сільськогосподарського виробництва, площею 5,2418 га, що розташована на території Новомиколаївської сільської ради Барвінківського району Харківської області, яка належала померлому 25 січня 2012 року ОСОБА_7, на праві приватної власності, відповідно до державного акту серії Р2 №746409, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №18.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Харківської області через Барвінківський районний суд Харківської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з часу проголошення, особами, які не були присутні в судовому засіданні під час його проголошення, - протягом десяти днів з часу отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ю. А. Коптєв