АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2255/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 5 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 7 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_6 , третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_9, про визнання майна обєктом права спільної сумісної власності, визнання договорів дарування недійсними та визнання права власності на майно та зустрічним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_7, ОСОБА_6, третя особа без самостійних вимог - приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_9, про визнання права власності на майно, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року ОСОБА_7 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 з 1 жовтня 1988 року.

Зазначала, що у лютому 1995 року шлюб між ними було розірвано, але про це їй не було відомо, оскільки з позовом про його розірвання звертався її чоловік. При цьому свідоцтво про розірвання шлюбу ОСОБА_8 отримав лише 20 лютого 2007 року.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 19 березня 2015 року встановлено факт її проживання однією сім'єю з ОСОБА_8 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 21 лютого 2007 року по 19 березня 2015 року.

Фактично, з часу укладення шлюбу у 1988 році і по час подання позову вона і ОСОБА_8 проживали однією сім'єю, зареєстровані в одному і тому самому житловому приміщенні, вели та ведуть спільне господарство, виховують від шлюбу доньку.

Після ухвалення Апеляційним судом Черкаської області рішення від 19 березня 2015 року їй стало відомо, що ОСОБА_8 придбав за договором купівлі-продажу від 6 березня 2007 року однокімнатну квартиру АДРЕСА_1. При цьому на підставі договорів дарування від 23 квітня 2010 року та 19 березня 2012 року ОСОБА_8І, подарував ОСОБА_6 спочатку 1/2 частину вказаної квартири, а потім і іншу, належну їй, 1/2 частину, без отримання її письмової згоди на вчинення вказаного правочину.

Враховуючи, що спірна квартира була придбана ОСОБА_8 за спільні кошти подружжя, в період проживання їх однією сім'єю, просила визнати однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_8; визнати недійсними договори дарування від 23 квітня 2010 року та 19 березня 2012 року, укладені між ОСОБА_8 та ОСОБА_6; визнати за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частини спірної квартири.

У жовтні 2015 року ОСОБА_8 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_7 та ОСОБА_6, обґрунтовуючи його тим, що в 1995 році через непорозуміння та суперечки в сім'ї він звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 2 лютого 1995 року шлюб між ним та ОСОБА_7 розірвано, але дружина про це не знала і вони продовжували проживати однією сім'єю. Вказував, що з моменту реєстрації шлюбу у 1988 році і на час звернення із даним позовом він проживав і проживає однією сім'єю зі своєю дружиною, вони вели та ведуть спільне господарство, виховують доньку, мають спільні доходи та спільні витрати.

У 2010 році та 2012 році таємно від дружини він оформив договори дарування квартири АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_6, що вважає своєю особистою помилкою.

Вказана квартира була придбана ним за спільні кошти сім'ї у ОСОБА_10 згідно з договором купівлі-продажу від 6 березня 2007 року.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_8 просив визнати за ним право власності на ? частини квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 7 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 26 січня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_7 задоволено.

Визнано однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Визнано недійсними договори дарування часток спірної квартири від 23 квітня 2010 року та 19 березня 2012 року, укладені між ОСОБА_8 та ОСОБА_6

Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частини спірної квартири.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_8 задоволено.

Визнано за ОСОБА_8 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1

Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 26 січня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, колегія суддів судової палати, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_7 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_8І, суд першої інстанції виходив із того, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, при цьому була відчужена ОСОБА_8 без згоди ОСОБА_7, що є підставою для визнання оспорюваних договорів дарування недійсними.

Колегія суддів не погоджується з даним висновком суду.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 перебували у зареєстрованому шлюбі з 1 жовтня 1988 року, який було розірвано за рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 2 лютого 1995 року.

20 лютого 2007 року відділом РАЦС по Придніпровському району м. Черкаси ОСОБА_8 видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії 1-СР №020883.

Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 6 березня 2007 року, посвідченим нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_11, ОСОБА_10 продав, а ОСОБА_8 купив однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 37,8 кв. м.

Відповідно до договору дарування від 23 квітня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_9, ОСОБА_8 подарував ОСОБА_6 1/2 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1.

Згідно з договором дарування від 19 березня 2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_9, ОСОБА_8 подарував ОСОБА_6 іншу 1/2 частки у праві власності на вказану квартиру.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 19 березня 2015 року встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_7 та ОСОБА_8, як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу з 21 лютого 2007 року по день ухвалення рішення.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, п. 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Правові наслідки, передбачені ст. 216 ЦК України, застосовуються лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого ст. 215, 216 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1587цс16.

Встановивши, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя та була відчужена ОСОБА_8 без згоди ОСОБА_7, суд першої інстанції не врахував зазначені вище положення законодавства та помилково вважав, що оспорювані договори безумовно підлягають визнанню недійсними, оскільки укладені без письмової згоди ОСОБА_7

Крім того, судом не було враховано, що відповідно до умов укладених між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 договорів дарування спірної квартири, ОСОБА_8 було зазначено, що вказана квартира є його особистою власністю, придбана після розірвання шлюбу та будь-які права третіх осіб щодо відчуженої квартири відсутні.

Виходячи з викладеного необхідним є встановлення недобросовісності дій того з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третьої особи контрагента за таким договором.

Колегія суддів вбачає, що ОСОБА_6 при укладенні оспорюваних договорів не знала про наявність прав щодо вказаного нерухомого майна у ОСОБА_7

При цьому, враховуючи, що рішення Апеляційного суду Черкаської області від 19 березня 2015 року, яким було встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_7 та ОСОБА_8 як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу з 21 лютого 2007 року по день ухвалення рішення, було ухвалене після укладення оспорюваних договорів, ОСОБА_6 не могла знати про належність спірної квартири на праві спільної сумісної власності ОСОБА_8 та ОСОБА_7 Вказане свідчить про відсутність недобросовісності дій набувача за оспорюваними договорами.

Разом з тим, положення ч.2 ст. 372 ЦК України та ч.1 ст.70 СК України передбачають рівність часток співвласників у праві спільної сумісної власності, а тому згідно ст.361 ЦК України ОСОБА_8 мав право розпорядитись належною йому часткою.

За таких обставин рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального права підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні первісного позову ОСОБА_7 та зустрічного позову ОСОБА_8І

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, понесені ОСОБА_6 судові витрати при подачі апеляційної скарги за сплату судового збору в розмірі 2 401 грн. 74 коп. та при подачі касаційної скарги - 2 474 грн. 40 коп. підлягають стягненню з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 по 2 438 грн. 07 коп. з кожного.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 309, 315, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 07 грудня 2015 року у даній справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_6, третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_9, про визнання майна обєктом права спільної сумісної власності, визнання договорів дарування недійсними та визнання права власності на майно та в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_8 до ОСОБА_7, ОСОБА_6, третя особа без самостійних вимог - приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_9, про визнання права власності на майно- відмовити.

Стягнути з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 судові витрати по 2 438 грн. 07 коп. з кожного.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :