Ухвала

іменем україни

05 липня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Головного територіального управління юстиції в Одеській області, держави України в особі Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Державної казначейської служби України в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування моральної шкоди за касаційними скаргами Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області та Головного територіального управління юстиції в Одеській області на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 15 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, у якому просила стягнути з відповідачів моральну шкоду, завдану протиправною поведінкою суб'єкта владних повноважень, у розмірі 100 тис. грн.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що у провадженні відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області перебував виконавчий лист від 25 серпня 2011 року № 2а-3571/11, виданий 31 травня 2012 року Іллічівським міським судом Одеської області про зобов'язання виконавчого комітету Іллічівської міської ради провести безоплатно ремонт квартири АДРЕСА_1.

Провадження, за яким вона (позивачка) була стягувачем, відкрито 16 липня 2012 року, проте на порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження», рішення суду, на підставі якого видано виконавчий лист, не виконане.

05 грудня 2013 року вона була змушена звернутися зі скаргою за Урядовою гарячою лінією з приводу невиконання рішення суду. Лише після цього їй повідомили про закінчення виконавчого провадження 28 вересня 2012 року.

Наприкінці грудня 2013 року їй стало відомо, що згідно з постановою державного виконавця від 28 вересня 2012 року виконавче провадження закрито на підставі п. 11 ч. І ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» з тих підстав, що здійснення виконавчим комітетом Іллічівської міської ради Одеської області функцій замовника по ремонту житла можливо лише у випадку, якщо таке житло належить до комунальної власності територіальної громади м. Іллічівська.

Постановою Іллічівського міського суду Одеської області від 01 жовтня 2015 року, яка набула чинності 27 жовтня 2015 року, в адміністративній справі № 501/2394/15-а (2-а/501/43/15) було задоволено її адміністративний позов та визнано протиправними дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області Середи В.Ю. щодо визнання поважною причину невиконання виконавчим комітетом Іллічівської міської ради Одеської області постанови Іллічівського міського суду від 25 серпня 2011 року в адміністративній справі щодо безоплатного ремонту квартири АДРЕСА_1 на її користь,визнано незаконною та скасовано постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області Середи В.Ю. від 28 вересня 2012 року про закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом № 2-а/3571/2011, виданим 31 травня 2012 року.

Таким чином, протягом тривалого часу старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області діяв неправомірно, несвоєчасно та не в повному обсязі, що призвело до затягування виконання рішення суду, чим спричинив їй моральну шкоду.

Посилаючись на наведені вище обставини, просила позов задовольнити.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 21 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15 листопада 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто на користь ОСОБА_3 за рахунок коштів Державного бюджету України на відшкодування моральної шкоди 20 тис. грн шляхом безспірного списання вказаних коштів зі спеціального визначеного для цього рахунку Державного бюджету України для відшкодування шкоди, завданої органами державної влади чи їх службовими особами.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області області відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційних скаргах Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області та Головне територіальне управління юстиції в Одеській області, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Судами встановлено, що постановою Іллічівського міського суду Одеської області, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2012 року, в адміністративній справі № 2-а-3571/11 було частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_3 та зобов'язано виконавчий комітет Іллічівської міської ради безоплатно провести ремонт квартири АДРЕСА_1

На виконання вищевказаної постанови суду 31 травня 2012 року Іллічівським міським судом Одеської області видано виконавчий лист.

16 липня 2012 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції в Одеській області відповідно до вимог ст. ст. 17, 19, 20, 25 Закону України «Про виконавче провадження» відкрито виконавче провадження.

10 вересня 2012 року постановою державного виконавця відповідно до вимог ст. 35 Закону України «Про виконавче провадження» було відкладено провадження виконавчих дій у зв'язку з відсутністю інформації щодо виконання або неможливості виконання вимог виконавчого документа.

28 вересня 2012 року на адресу відділу надійшов лист від виконавчого комітету Іллічівської міської ради Одеської області, у якому зазначено, що під час підготовки питання щодо виконання вимог виконавчого документа встановлено, що квартира АДРЕСА_1 не знаходиться у комунальній власності Іллічівської територіальної громади. Здійснення виконавчим комітетом Іллічівської міської ради Одеської області функцій замовника з ремонту житла можливо лише у випадку, коли таке житло належить до комунальної власності територіальної громади м. Іллічівськ.

28 вересня 2012 року державним виконавцем була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 11 ст. 49 Закону «Про виконавче провадження».

01 жовтня 2015 року постановою Іллічівського міського суду Одеської області визнано протиправними дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби головного управління юстиції в Одеській області Середи В.Ю. про визнання поважною причини невиконання виконавчим комітетом Іллічівської міської ради Одеської області постанови Іллічівського міського суду від 25 серпня 2011 року в адміністративній справі № 2-а-3571/11 щодо безоплатного ремонту квартири АДРЕСА_2 м. Іллічівськ на користь ОСОБА_3

Постанову державного виконавця від 28 вересня 2012 року визнано незаконною та скасовано.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, обставини, встановлені постановою Іллічівського міського суду Одеської області від 01 жовтня 2015 року, є преюдиційними.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 2 ст. 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом.

Згідно з вимогами ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування.

Відповідно до положень ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Таким чином, при відшкодуванні моральної шкоди, завданої особі незаконними діями чи бездіяльністю працівників виконавчої служби, застосуванню підлягають загальні норми про моральну шкоду, а саме: ст. 56 Конституції України, ст. ст. 23, 1167, 1173 ЦК України та ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу».

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 вересня 2013 року у справі № 6-48цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, дійшов правильного висновку про те, що внаслідок неправомірних винних дій державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби головного управління юстиції в Одеській області позивачці було спричинено моральну шкоду, яка має бути відшкодована за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку.

Докази та обставини, на які посилаються заявники у касаційних скаргах, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційних скарг на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційні скарги Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області та Головного територіального управління юстиції в Одеській області відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 15 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик