Справа № 130/2129/17 Провадження № 22-ц/772/2992/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 39Доповідач Ковальчук О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2017 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Міхасішина І.В., Якименко М.М.

за участю секретаря Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Почапинецької сільської ради Жмеринського району Вінницької області про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 23 жовтня 2017 року у цій справі,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом та просила визначити їй додатковий строк терміном два місці для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті померлого 06 листопада 2010 року ОСОБА_3.

Заявлені вимоги мотивувала тим, що 06 листопада 2010 року помер ОСОБА_3, який проживав у ІНФОРМАЦІЯ_1. На час відкриття спадщини з ОСОБА_3 ніхто не проживав та не був зареєстрований за адресою місця його проживання.

У 2012 році, доглядаючи за господарством померлого, позивач ОСОБА_2 знайшла зареєстрований заповіт, складений за життя ОСОБА_3, згідно якого він заповів усе своє майно, де б воно не було та з чого б не складалось ОСОБА_2

Раніше про існування цього заповіту позивачу відомо не було, тому до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини вона не зверталась. Із такою заявою ОСОБА_2 звернулась до Жмеринської нотаріально контори 30 серпня 2017 року, але постановою нотаріуса від цієї ж дати їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки вона пропустила встановлений законодавством шестимісячний строк для прийняття спадщини та не вчинила інших дій, які б свідчили про прийняття спадщини після ОСОБА_3

Позивач вважає, що пропустила строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин та не мала можливості своєчасно звернутись до нотаріальної контори із такою заявою і прийняти спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3

У заяві на виконання вимог ухвали суду про залишення цього позову без руху представник ОСОБА_2 ОСОБА_4 зазначив, що про заповіт позивач довідалась лише у серпні 2017 року.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 23 жовтня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким заявлений позов задовольнити.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Положеннями ст. 1268 ЦПК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ст. ст. 1269 1270 ЦПК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 1 ст. 1220 ЦПК України).

Статтею 1272 ЦПК України передбачено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

У п. 24 постанови № 7 від 30 травня 2017 року «Про судову практику у справах про спадкування» Пленум Верховного Суду України розяснив, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, повязані з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Аналогічна правова позиція викладена в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», в якому також розяснено, що судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім'єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що згідно дублікату заповіту, складеного та нотаріально посвідченого 22 січня 2009 року, ОСОБА_3 все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого не складалось, і взагалі все те, що йому належатиме на день смерті та на що він матиме право за законом, заповів ОСОБА_2 (а.с.5).

Згідно зі свідоцтвом про смерть серії І-АМ №192444 ОСОБА_3 помер в с. Почапинці Жмеринського району Вінницької області 06 листопада 2010 року (а.с.4).

21 травня 2012 року секретарем Почапинецької сільської ради Жмеринського району Вінницької області ОСОБА_5 ОСОБА_2 видано замість втраченого дублікат заповіту, до якого 21 травня 2012 року та 02 листопада 2015 року внесено відмітки щодо його чинності («заповіт не змінено і не відмінено»).

Як вбачається із витягу зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) заповіт від 22 січня 2009 року (номер у спадковому реєстрі 52677798) чинний, дублікат заповіту від 21 травня 2012 року (видано на заповіт № 52677798, номер у спадковому реєстрі 52849112) чинний, заповідач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.8-14).

Відповідно до довідки виконавчого комітету Почапинецької сільської ради Жмеринського району Вінницької області від 05 липня 2017 року № 526 ОСОБА_3 постійно проживав та був зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_3. На час відкриття спадщини разом з ним ніхто не проживав та не був зареєстрований (а.с.15).

Згідно з постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 30 серпня 2017 року № 1410/02-31 ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва на право на спадщину за заповітом на майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_3, у звязку з пропуском шестимісячного строку звернення з заявою до нотаріуса про прийняття спадщини та не наданням нею доказів постійного проживання разом із спадкодавцем (а.с.6).

Встановивши вказані обставини справи, суд першої інстанції, керуючись наведеними вище нормами матеріального права, ст. ст. 1222 - 1233 ЦК України, ст. 63 Закону України «Про нотаріат», дослідивши поважність причин пропуску ОСОБА_2 строку для прийняття спадщини, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач у порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України не довела, що пропустила строк для прийняття спадщини з поважної причини. ЇЇ твердження про те, що про існування заповіту їй стало відомо у 2017 році, спростовуються наданими самим же позивачем доказами, зокрема, дублікатом заповіту (а.с.5), на якому міститься відмітка від 21 травня 2012 року про те, що заповіт не змінено та не відмінено, крім того проставлена відмітка від 02 листопада 2015 року з аналогічним записом, які були здійсненні секретарем Почапинецької сільської ради Жмеринського району Вінницької області за заявою ОСОБА_2, що свідчить про її обізнаність про наявність заповіту та суперечить доводам на підтвердження позовної вимоги про визнання поважними причин пропуску строку для подання заяви про прийняття з підстав необізнаності про наявність заповіту та спадкового майна, оскільки зазначене в розумінні ст. 1272 ЦК України, не є поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини.

До того ж пояснення представника позивача ОСОБА_4 та надані суду докази суперечать один одному та не підтверджують обставин, якими обґрунтовано позовні вимоги. У позовній заяві ОСОБА_2 вказано, що про складений на її імя заповіт їй стало відомо у 2012 році, при цьому у заяві на виконання вимог ухвали суду про залишення цього позову без руху зазначено, що про заповіт позивач довідалась лише у серпні 2017 року. Під час розгляду справи в суді першої інстанції представник ОСОБА_2 ОСОБА_4 пояснив, що позивач знайшла заповіт у серпні 2012 року, однак відклала та забула про нього, а в серпні 2017 року знайшла й одразу звернулась до нотаріальної контори із відповідною заявою.

Пославшись на наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин пропуску встановленого законодавством строку для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, повязаних з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Фактично всі доводи апеляційної скарги зводять до посилань на невідповідність висновків суду про те, що позивачу було відомо про існування заповіту ще за довго до серпня 2017 року, оскільки проставлені на дублікаті заповіту відмітки про його чинність від 21 травня 2012 року та від 02 листопада 2015 року не доводять того факту, що ОСОБА_2 було про нього відомо. Хто отримував дублікат заповіту і хто звертався до сільської ради про проставлення на дублікаті заповіту відміток про його чинність апелянту не відомо.

Колегія суддів ці доводи апеляційної скарги відхиляє з таких підстав.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції на час видачі дублікату заповіту) до відома виконавчих органів сільських рад делеговано повноваження щодо вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання.

Статтею 37 Закону України «Про нотаріат» (в редакції на час видачі дублікату заповіту) передбачено, що у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування, окрім іншого, посвідчують заповіти (крім секретних), видають дублікати посвідчених ними документів.

Статтею 53 цього ж Закону України «Про нотаріат» визначено, що у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування, за письмовою заявою осіб, перелічених у першому реченні частини п'ятої статті 8 цього Закону, видається дублікат втраченого документа. Відповідно до наведеної ч. 5 ст. 8 вказаного Закону такими особами є фізичні та юридичні особи, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії.

Таким чином, з аналізу наведених правових норм вбачається, що дублікат вказаного заповіту міг бути виданий Почапинецькою сільською радою Жмеринського району Вінницької області виключно ОСОБА_2 за її заявою, враховуючи, що особа, яка склала заповіт померла. Ця обставина також підтверджується проставленою у самому дублікаті заповіту відміткою про видачу ОСОБА_2 дублікату цього заповіту, що свідчить про її обізнаність щодо його існування ще у травні 2012 року та спростовує твердження позивача про те, що про заповіт їй стало відомо лише у серпні 2017 року, що призвело до пропущення нею встановленого законодавством строку для звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3

Колегія суддів також відхиляє посилання ОСОБА_2 на те, що про заповіт їй стало відомо лише у серпні 2017 року й з тих підстав, що такі доводи апеляційної скарги за своєю суттю фактично є зміною підстав позову, що з огляду на положення ч. 2 ст. 31 ЦПК України можливо до початку розгляду судом справи по суті.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 308 ЦПК України апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 23 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді : І.В. Міхасішин

ОСОБА_6