Єдиний унікальний номер 725/4864/15-ц
Номер провадження 2/725/1059/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.07.2017 року Першотравневий районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючого судді Піхало Н. В.

при секретарях Томко І.Д., Верешко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про поділ майна подружжя, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання недійсним договору дарування та витребування майна, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про поділ майна подружжя, визнання недійсним договору дарування та витребування майна, в обґрунтування якого зазначала, що в період з 07 червня 2001 року по 08 грудня 2010 року, як вважає позивачка, перебувала у шлюбних відносинах з ОСОБА_2 Від даного шлюбу у сторін є спільний син, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який постійно проживає разом із нею.

Також вказувала, що у період шлюбу за спільні з відповідачем ОСОБА_2 кошти ними було придбано нерухоме майно, а саме: частина адміністративно-виробничої будівлі літ. А, що розташована за адресою: м. Чернівці, вул. Барбюса Анрі, буд.31, загальною площею 75,50 кв.м, та квартира № 11, що розташована за адресою: м. Чернівці, вул. Т.Шевченка, буд. 46 й відповідно при розлученні питання щодо невизнання відповідачем за нею вправа спільної сумісної власності на вказане нерухоме майно, а також поділу цього майна не виникало.

Разом з тим, 25 серпня 2015 року їй стало відомо про наявність на розгляді в Шевченківському районному суді м. Чернівці справи за позовом ПАТ «Приват Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за його кредитними зобовязаннями та її залучено до участі в справі в якості третьої особи, оскільки в подальшому при стягнення з відповідача суми боргу та відсутності його добровільної сплати може виникнути питання щодо звернення стягнення на їх спільне майно в примусовому порядку, що може призвести до порушення її прав як співвласника спірного нерухомого майна.

Посилаючись на вказане, а також норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, неодноразово уточнюючи та змінюючи позовні вимоги, просила визнати частину адміністративно-виробничої будівлі літ. А, що розташована за адресою: м. Чернівці, вул. Барбюса Анрі, буд.31, загальною площею 75,50 кв.м, та квартиру № 11, що розташована за адресою: м. Чернівці, вул. Т.Шевченка, буд. 46 спільною сумісною власністю подружжя та в порядку поділу визнати за нею та ОСОБА_2 право власності на ? частку даного майна за кожним й відповідно право спільної сумісної власності припинити.

Крім того, вказуючи на те, що 2 жовтня 2015 року їй стало відомо про наявність договору дарування №3794 від 09 вересня 2015 року, який був укладений ОСОБА_2 без її згоди та за умовами якого останній відчужив спірну квартиру, яка є спільною сумісною власністю подружжя, своєму сину ОСОБА_3, просила визнати даний договір дарування недійсним та витребувати на підставі ст. 388 ЦК України з незаконного володіння ОСОБА_3 належну їй ? частку спірної квартири та скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на спірну квартиру.

Не погоджуючись із вказаним позовом, відповідач ОСОБА_2, звернувся до суду із зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_1 про визнання спірного майна його особистою приватною власністю.

При цьому, в обґрунтування позову зазначав, що вищевказане спірне нерухоме майно не може бути визнано спільною сумісною власністю подружжя, так як не житлове приміщення по вулиці А.Барбюса, 31 в м. Чернівці придбано ним за власні кошти, які він сплатив продавцю за договором авансу від 8 квітня 2001 року, укладеного між ним та ОСОБА_6, сплативши 90 % вартості приміщень в розмірі 42 500 грн., що еквівалентно 8 500 доларів США, однак договір купівлі-продажу даних приміщень в нотаріальному порядку між ними було укладено з незалежних від нього причин вже у період шлюбу із ОСОБА_1, а саме 28 травня 2002 року та сплачено решту обумовленої суми вартості даного нерухомого майна, а тому вважає що дане нерухоме майно є його особистою власністю та поділу не підлягає.

Крім того, також вказував на те, що спірна квартира АДРЕСА_1, хоча і була придбана у період шлюбу між ним та ОСОБА_1, однак також не може бути визнана спільною сумісною власністю, оскільки була придбана не за спільні кошти подружжя, а за кошти отримані в кредит згідно укладеного між ним та АТ «Укрссиббанк» кредитного договору від 22 травня 2006 року. При цьому, за період шлюбу ним було сплачено у рахунок погашення кредиту кошти в сумі 1 766,38 доларів США, а решта кредиту була сплачена після розірвання шлюбу та виключно за рахунок його особистих коштів, з яких 22 105 доларів США за рахунок коштів, отриманих від ОСОБА_3, а тому вважає, що поділу підлягає лише та частина спірної квартири, яка припадає на розмір коштів, сплачених у рахунок погашення кредиту до розлучення, а інша частка квартири є виключно його особистою власністю.

Також просив при вирішення справи врахувати те, що в даній квартирі проведено реконструкцію за його власні кошти, про що отримано відповідне свідоцтво про право власності на вказане майно.

Посилаючись на вказане, просив визнати квартиру АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення по вулиці А.Барбюса, 31 в м. Чернівці є його особистою приватною, а також залишити квартиру №11, що розташована по вулиці Т.Шевченка, буд. 46 в м. Чернівці у власності ОСОБА_3, оскільки укладаючи спірний договір дарування він діяв відповідно до вимог закону та будучи власником даної квартири розпорядився нею, подарувавши за договором дарування своєму сину ОСОБА_3, а тому підстави для визнання договору дарування недійсним відсутні. Крім того, також вказував на те, що шлюб між ним та ОСОБА_1 було розірвано 9 лютого 2007 року та будь-яких претензій з приводу спірного нерухомого майна позивач до нього після розірвання шлюбу не висувала, а звернувшись до суду із вказаним позовом у 2015 році пропустила встановлений ст. 72 СК України строк позовної давності, що є підставою для застосування до заявлених позивачем вимог наслідків пропуску строку позовної давності.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_7, уточнивши заявлені позовні вимоги, просив визнати спірне нерухоме майно спільною сумісною власністю подружжя, здійснити його поділ шляхом визнання за кожним із подружжя права власності на майно по ? частці за кожним, припинити право спільної сумісної власності, визнати недійсним договір дарування квартири та витребувати у власність ОСОБА_1 ? частку спірної квартири. При цьому суду пояснив, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбано за спільні кошти у період шлюбу, а тому підлягає поділу. Крім того, зазначив, що після розірвання шлюбу позивач не зверталася з вимогами про поділ майна, оскільки відповідач не вчиняв ніяких дій щодо невизнання її спільної сумісної власності на це майно. Разом з тим, оскільки у відповідача ОСОБА_2 існують невиконані боргові зобовязання й відповідно рішення суду на користь ПАТ КБ «Приват Банк» стягнуто суму боргу, що може призвести до примусового виконання цього рішення шляхом звернення стягнення на спірне майно й відповідно може призвести до порушення її прав, вона вимушена була звернутися до суду із даним позовом у 2015 році, а тому строк звернення до суду про поділ майна подружжя, визначений ст. 72 СК України нею не пропущений, оскільки починає обраховуватися саме з моменту, коли позивач дізналася про порушення своїх прав. Також суду вказав, що доводи ОСОБА_8 про те, що нежитлове приміщення в м. Чернівці по вул. А.Барбюса, 31 не є спільною сумісною власністю, оскільки придбано ним за особисті кошти та для здійснення підприємницької діяльності є безпідставними, оскільки дане майно було придбано у період шлюбу за нотаріально посвідченим договором у період шлюбу за спільні кошти подружжя, а також не реєструвалось в якості майна фізичної особи-підприємця. Крім того, вказав, що квартира АДРЕСА_2 придбана не за кредитні кошти, оскільки згідно п.2.1 договору купівлі-продажу квартири від 19 травня 2006 року вартість нерухомого майна становить 280780,00 гривень. 22 травня 2006 року між ОСОБА_2 та АКІБ «Укрсиббанк» укладено кредитний договір №11005357 в розмірі 55600 доларів США. Як вбачається із заяви продавця вищевказаної квартири від 22 травня 2006 року, останній отримав кошти в розмірі 255530 гривень. Таким чином, кредитні кошти, отримані ОСОБА_2, не були використані в якості платіжного засобу за квартиру. Також наявні підстави для визнання недійсним договору дарування спірної квартири, оскільки вона є спільною сумісною власністю подружжя, а відповідач ОСОБА_8 відчужуючи на користь ОСОБА_3 письмової згоди позивача як співвласника не отримував, а також позивач не уповноважувала його на відчуження належної їй частки у квартирі, а тому такий договір є недійсним й відповідно ? частка квартири підлягає витребуванню на користь позивача з незаконного володіння ОСОБА_3

Представник відповідачів ОСОБА_9 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Зустрічні позовні вимоги підтримав, вказуючи на те, що нерухоме майно, яке просить позивач визнати спільною сумісною власністю подружжя та поділити його є особистою власністю ОСОБА_2, який придбав його за власні кошти, а також кредитні кошти, які хоч і були отримані у період шлюбу та в інтересах сімї, однак у повному обсязі були сплачені безпосередньо відповідачем та ОСОБА_1 будь-якої участі у погашення кредитної заборгованості після розірвання шлюбу не приймала. Крім того, оскільки ОСОБА_2 є власником спірної квартири, то він право розпорядитися нею на власний розсуд та без згоди ОСОБА_1 й відповідно вимоги позивача про визнання договору дарування квартири та витребування майна також є безпідставними. Також вказуючи на те, що шлюб між сторонами було розірвано у 2007 році, однак з позовом про поділ майна подружжя позивач звернулась 2015 році, тобто з пропуском встановленого ст. 72 СК України трирічного строку звернення до суду із такою вимогою й відповідно не подала заяви про його поновлення, вважає, що в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Відповідач ОСОБА_2, суду пояснив що спірне майно, а саме нежитлове приміщення, розташоване по вулиці Барбюса Анрі, 31 в м. Чернівці є його особистою власністю, оскільки придбано за власні кошти ще до укладення шлюбу на підставі договору авансу, а договір купівлі-продажу даного приміщення був оформлений пізніше виключно з формальних підстав. Також заперечив щодо визнання квартири АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю подружжя, оскільки дана квартира була придбана не за спільні кошти, а за кошти отримані в кредит, який він погашав особисто та після розірвання любу, а тому квартира також є його особистою власністю, яку він мав право подарувати ОСОБА_3 без згоди позивача. Крім того зазначав, що позивачка ніколи не проживала та не була зареєстрована у спірній квартирі, не приймала участь в її утриманні та проведенні ремонтних робіт та після розірвання шлюбу будь-яких вимог щодо поділу майна не висувала. Крім того, відповідач вважає, що позивач без поважних причин пропустила строк звернення до суду із даними позовними вимогами.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Судом в ході розгляду справи встановлено, що з 07 червня 2001 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією Свідоцтва про одруження, який рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 січня 2007 року розірвано. Рішення суду вступило в законну силу 9 лютого 2007 року. (а.с. 5-6, 42 т. 1).

При цьому, із копії свідоцтва про розірвання шлюбу убачається, що 08 грудня 2010 року,в Книзі реєстрації розірвань шлюбів вчинено відповідний актовий запис за №812 про розірвання шлюбу (а.с. 6 т. 1).

Так, відповідно до вимог ст. 38, 39 Кодексу про шлюб та сім'ю України, за життя подружжя шлюб може бути розірваний шляхом розлучення за заявою одного з подружжя або їх обох.

За приписами ст. 44 КпШС України шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Однак, 1 січня 2004 року набув чинності Сімейний кодекс України, згідно якого визначено порядок припинення шлюбу, який врегульовано у главі 11 Сімейного кодексу України.

Зокрема, за приписами ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Згідно з ст. 115 СК України розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, має бути зареєстроване в державному органі реєстрації актів цивільного стану, за заявою колишньої дружини або чоловіка.

Розірвання шлюбу засвідчується Свідоцтвом про розірвання шлюбу, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України.

Відтак, починаючи з 1 січня 2004 року внесені зміни до порядку припинення шлюбу в частині часу, з якого шлюб вважається припиненим. За правилами Кодексу про шлюб та сім'ю України шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом'якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.

Крім того, відповідно до роз'яснень, наданих у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», звернуто увагу судів на те, що хоча розірвання шлюбу, здійснене на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному органі РАЦС, моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (ч. 2 ст. 114 СК). Це правило не поширюється на випадки, коли шлюб було розірвано у судовому порядку до 1 січня 2004 р., тобто до дня набрання чинності СК.

Таким чином, аналіз вищенаведених норм законодавства України дозволяє дійти висновку, що у разі розірвання шлюбу, укладеного між чоловіком та жінкою, за рішенням суду, ухваленим до 01 січня 2014 року, такий шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану, оскільки порядок припинення шлюбу у даному разі врегульований нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України, положення Сімейного кодексу України не мають зворотної сили до правовідносин, які виникли до 1 січня 2004 року. Закон, яким змінюється порядок припинення шлюбу, не пом'якшує або скасовує відповідальність особи, а відтак такий закон не має зворотної сили.

За наведених обставин, суд доходить висновку, що не зважаючи на те, що реєстрація припинення шлюбу між сторонами проведена у 2010 році, враховуючи вищевказані вимоги закону, у шлюбі вони перебували з 07 червня 2001 року по 9 лютого 2007 року, тобто по день набрання рішення суду про розірвання шлюбу законної сили.

Також судом встановлено, що у період шлюбу за договором купівлі-продажу нежилого приміщення від 28 травня 2002 року, посвідченого ОСОБА_10, приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу, зареєстрованим в реєстрі за № 2496, ОСОБА_2 придбав у болгарської фірми «КАРІ-ПРЕЦІЗ» частину в адміністративно-виробничій будівлі літ «А», загальною площею 75,5 кв.м, що складається з 1-16 приміщення площею 18,9 кв. м, 2-1 приміщення пл. 43,7 кв.м, 2-2 приміщення площею 12,9 кв.м, що складають 5/100 ідеальних часток цілісного майнового комплексу, що знаходиться по вулиці Барбюса, 31 в м. Чернівці (а.с. 33, т.2). Право власності за ОСОБА_2 на вказане приміщення зареєстровано у Державному реєстрі права власності на нерухоме майно.

При цьому, з договору про поділ майна, що є у спільній частковій власності від 25 липня 2005 року, посвідченого ОСОБА_11, приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за №7166, убачається, що ОСОБА_2 та ТОВ «Буковинка 2» розподілили в натурі належні частки будинковолодіння №31, що розташоване в м. Чернівці по вулиці Барбюса, наступним чином: ОСОБА_2 виділено у власність 5/100 часток будинковолодіння, а ТОВ «Буковинка 2» - 95/100 часток будинковолодіння (а.с. 211-214, т.1).

Крім того, на підставі договору купівлі-продажу квартири з відстроченням платежу від 19 травня 2006 року, посвідченим ОСОБА_4, приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу, та зареєстрованим в реєстрі за №4632, ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_12 у власність квартиру №11, що розташована в м. Чернівці, по вул. Т.Шевченка, буд. 46 (а.с. 246, т.1).

Зокрема, як убачається зі змісту вищевказаного договору купівлі-продажу квартири з відстроченням платежу, продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 280 780 грн. Розрахунок між сторонами здійснюється з розстроченням платежу. В день укладення цього договору сплачується продавцю 25 250 грн. Сума, що залишається, тобто 255 530 грн. сплачується покупцем до 22 травня 2006 року (п. 2.1 договору). Кінцевий платіж сплачується покупцем продавцю готівкою не пізніше вказаного строку в п. 2.1 . Також покупець має право достроково сплатити залишкову вартість квартири, а продавець зобовязується прийняти дострокову оплату в повному обсязі. Факт проведення повного розрахунку та виконання договору засвідчується заявою продавця , справжність підпису на якій має бути засвідчено нотаріусом (п. 2.3 договору).

Крім того, згідно п. 4.3 договору, кожна із його сторін при його укладенні, підтвердили зокрема факт того, що чоловік (дружина) кожного із сторін згоден (згодна)з укладенням цього договору.

Також з нотаріально посвідченої заяви від 22 травня 2006 року убачається факт підтвердження ОСОБА_12, колишнім власником спірної квартири, про отримання від ОСОБА_2 22 травня 2006 року готівкових коштів в розмірі 255 530 грн. у рахунок розрахунку за продане нерухоме майно та засвідчив факт відсутності будь-яких претензій до ОСОБА_2 з приводу проведення розрахунку за продану квартиру (а.с 250, т. 1).

Зокрема, позивач ОСОБА_1, звертаючись до суду із вказаним позовом, вказуючи на те, що спірне нерухоме майно були придбано у період шлюбу та спільні кошти подружжя, а тому є спільною сумісною власністю подружжя й відповідно, оскілки відповідач ОСОБА_2 не визнає за нею права власності на ? часту у спірному майні, просила визнати за нею таке право в судовому порядку.

Так, статтею 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним, як визначено ст. 321 ЦК України. Право спільної власності виникає з підстав не заборонених законом, зокрема ч.3 ст.355 ЦК України.

При цьому, положеннями ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, ч. 2 ст. 60 СК України передбачає презумпцію спільності прав на майно набуте за час перебування в шлюбі, а саме вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

При таких обставинах, у відповідності до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Також слід зазначити, що згідно норм чинного законодавства, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Зокрема, згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Статтею ст. 70 СК України визначено, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Крім того, відповідно до ст. 72 СК України частки майна дружини та чоловіка, яке є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Також слід зазначити, що згідно роз'яснень наданих у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Для визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт придбання цього майна за час шлюбу, а й джерело його набуття, до такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 1 липня 2015 року №6-612цс15.

При цьому, ст. 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, з аналізу вищенаведеного убачається, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Зокрема, відповідач ОСОБА_13, не оспорюючи факт придбання спірної квартири у період шлюбу, факт належності спірної квартири до спільної сумісної власності подружжя не визнав, вказуючи на те, що дана квартира була придбана за кошти, отримані у кредит, який він одноособово та після розірвання шлюбу із позивачем сплачував особисто, а також для повного погашення кредитної заборгованості кошти в сумі 22 105 доларів йому надав його син ОСОБА_3, якому він в подальшому подарував спірну квартиру.

При цьому, судом встановлено, що 22 травня 2006 року між ОСОБА_2 та АКІБ «Укр Сиббанк» укладено кредитний договір № 11005357, за умовами якого відповідач ОСОБА_2 отримав кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 55600 доларів США (п.1.1) (а.с. 43-49, т.2). Крім того, відповідно до п. 1. 4 цього договору цільовим призначенням цього кредиту визначено придбання житлової квартири , що знаходиться за адресою: м. Чернівці, вул. Т. Шевченка, 46/11. Кредит надається шляхом зарахування коштів на поточний рахунок позичальника для подальшого використання за призначенням (п. 1.5).

З метою забезпечення виконання кредитних зобовязань в розмірі 55 600 доларів США, що на день укладення кредитного договору складає 280 780 грн., між банком та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки від 22 травня 2006 року, предметом якої визначено квартиру №11, що розташована в м. Чернівці, по вул. Т.Шевченка, буд. 46 (п.1.4 договору іпотеки № 10599) (а.с. 50-51, т.2).

Крім того, як вже було встановлено судом, 19 травня 2006 року на підставі договору купівлі-продажу квартири з відстроченням платежу, посвідченим нотаріально, ОСОБА_2 у власність придбав квартиру №11, що розташована в м. Чернівці, по вул. Т.Шевченка, буд. 46 (а.с. 246, т.1). Крім того, за умовами даного договору, продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 280 780 грн. Розрахунок між сторонами здійснюється з розстроченням платежу. В день укладення цього договору сплачується продавцю 25 250 грн. сума, що залишається, тобто 255 530 грн. сплачується покупцем до 22 травня 2006 року (п. 2.1 договору).

При цьому, відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 22 травня 2006 року ОСОБА_12 підтвердив факт отримання від ОСОБА_2 22 травня 2006 року готівкових коштів в розмірі 255 530 грн. у рахунок розрахунку за продане нерухоме майно та засвідчив факт відсутності будь-яких претензій до ОСОБА_2 з приводу проведення розрахунку за продану квартиру (а.с 250, т. 1).

Так, згідно частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому, ч. 4 ст. 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Таким чином, при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї (частина четверта статті 65 СК України) й відповідно для правильного вирішення справи необхідно встановити за рахунок кого з подружжя здійснювалося погашення їх спільного боргу, чи не вносились позивачкою її особисті кошти в рахунок погашення кредитного зобовязань, чи не зміниться розмір компенсації внаслідок відчуження спільного сумісного майна внаслідок врахування внесених у рахунок виконання спільного боргу іншим із подружжя особистих коштів, що також встановлено у правовій позиції ВСУ від 27 квітня 2016 року № 6-484цс16.

Крім того, також слід зазначити, що відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного, для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю, суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, а не кошти, які належали їй/йому особисто.

За таких обставин, а також ураховуючи те, що у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та придбане за їх рахунок майно, також виникає зобов'язання в інтересах сім'ї у вигляді повернення позичених коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники й відповідно відносини щодо боргів подружжя, які виникли у період їх шлюбу за змістом ч. 4 ст. 65 СК України не звільняють другого з подружжя від участі у їх виконанні.

При цьому, доводи представника позивача про те, що дані кредитні кошти були отримані відповідачем не в інтересах сімї та були використані не на її потреби, то суд їх визнає безпідставними та такими, що спростовані умовами самого договору кредиту, а також договором купівлі-продажу нерухомого майна, які були кладені в один період та повний розрахунок ОСОБА_2 за придбану квартиру було здійснено саме 22 травня 2006 року, у день отримання кредитних коштів (а.с. 53). До того, позивачем в розумінні положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надано суду будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту використання ОСОБА_2 кредитних коштів не на придбання квартири , а в інших цілях, як і не надано відповідачем належних доказів на підтвердження того, що перший транш за придбання квартири згідно договору купівлі-продажу від 19 травня 2006 року в розмірі 25 250 грн. було сплачено за рахунок особистих коштів, а тому суд приходить до висновку, що спірна квартира, яка придбана 19 травня 2006 року, під час перебування сторін у шлюбі, вартість якої на момент набуття права власності становила 280 780 грн., що еквівалентно за офіційним курсом НБУ на момент продажу квартири становить 55 600 доларів США. є спільною сумісною власністю сторін.

Разом з тим, з наданих відповідачем ОСОБА_2 та досліджених судом доказів достовірно встановлено, що спірна квартира була придбана хоч і в період шлюбу, але за кошти, які складалися із 255 530 грн. отриманих з кредитних коштів та 25 250 грн. спільних коштів подружжя, що еквівалентно на день придбання 5 000 доларів США.

При цьому, як убачається з наданих відповідачем квитанцій та виписок по рахунку (а.с. 54-63, 86-145, т.2), за період перебування сторін в шлюбі та ведення спільного господарства ( до 9 лютого 2007 року) сторони сплатили із спільних коштів в рахунок погашення кредиту 7045, 50 доларів США. Таким чином, на придбання спірної квартири було сплачено спільних коштів подружжя в сумі 12 045, 50 доларів США, що складається із першого внеску за квартиру та сплачених коштів на погашення кредиту, й відповідно частка кожного із подружжя становить 6022,75 доларів США. Решту отриманих по кредитному договору коштів для придбання спірної квартири після розірвання шлюбу сплатив ОСОБА_2, що також підтверджено випискою по кредиту та за рахунок отриманих від ОСОБА_3 коштів в розмірі 22 105 доларів США, що підтверджено копією квитанції № 182 від 31 серпня 2015 року, зі змісту якої убачається, що ОСОБА_3 погасив кредиторську заборгованість в розмірі 22105,00 доларів США, що еквівалентно 468304,17 гривень, за кредитним договором № 357 (а.с. 38, т.2).

Крім того, згідно повідомлення Банку від 31 серпня 2015 року, борг ОСОБА_2 за кредитним договором анульовано (а.с. 243, т.1) та у звязку із повним погашення боргу знято заборону з іпотечного майна (а.с. 244, т. 1).

Таким чином, спільним майном подружжя є лише 22/100 частин квартири, так як саме зазначена частина квартири була оплачена за рахунок спільних коштів подружжя.

Крім того, відповідно до частин другої, четвертої, пятої статті 71 СК України визначено, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Таким чином, при поділі майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, застосуванню підлягають положення частин четвертої, пятої статті 71 СК України щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

За таких обставин, а також ураховуючи те, що вимог щодо стягнення грошової компенсації на користь позивача за належну їй частку у спірній квартирі, яка як встановлено судом становить 11/100 частин квартири, не ставилося, суд ураховуючи те, що спільною сумісною власністю подружжя є 22/100 частин спірної квартири, а відповідно до вимог ст. 70 СК України, їх частки є рівними, а тому при визначені частки позивача у спірній квартирі в порядку поділу приходить до висновку про визнання за ОСОБА_1 право власності на 11/100 частин квартири.

При цьому, особистою приватною власністю ОСОБА_2 є 89/100 частин квартири, а тому вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання квартири особистою власністю подружжя підлягають частковому задоволенню.

Крім того, згідно витягу з рішення виконавчого комітету Першотравневої районної у м. Чернівці ради Чернівецької області № 78/8 від 22 липня 2009 року погоджено прийняття в експлуатацію після проведення перепланування квартири АДРЕСА_4 власником ОСОБА_2 (а.с. 37, т.2) та відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САЕ № 253285 від 15 вересня 2011 року на підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради № 568/15 від 13.09.2011 року, ОСОБА_2 є власником 1/1 частки квартири АДРЕСА_5 (а.с. 258, т.1).

Разом з тим, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження збільшення майна у своїй вартості внаслідок проведеного перепланування, відповідачем суду не надано.

Щодо вимог позивача в частині визнання частини нерухомого приміщення адміністративно-виробничої будівлі літ «А», загальною площею 75,5 кв.м, що складається з 1-16 приміщення площею 18,9 кв. м, 2-1 приміщення пл. 43,7 кв.м, 2-2 приміщення площею 12,9 кв.м та складає 5/100 ідеальних часток цілісного майнового комплексу, що знаходиться по вулиці Барбюса, 31 в м. Чернівці нерухомого спільною сумісною власністю й відповідно визнання за нею права власності на ? частку цих приміщень то, суд вважає, що ці вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Так, як вже було встановлено судом, 28 травня 2002 року за договором купівлі-продажу нежилого приміщення, посвідченого нотаріально ОСОБА_2 придбав у болгарської фірми «КАРІ-ПРЕЦІЗ» частину в адміністративно-виробничій будівлі літ «А», загальною площею 75,5 кв.м, що складається з 1-16 приміщення площею 18,9 кв. м, 2-1 приміщення пл. 43,7 кв.м, 2-2 приміщення площею 12,9 кв.м, що складають 5/100 ідеальних часток цілісного майнового комплексу, що знаходиться по вулиці Барбюса, 31 в м. Чернівці (а.с. 33, т.2). Право власності за ОСОБА_2 на вказане приміщення зареєстровано у Державному реєстрі права власності на нерухоме майно.

Зокрема, відповідно до п. 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України, цей Кодекс набуває чинності одночасно з набуттям чинності Цивільного кодексу України, тобто з 01 січня 2004 року. Сімейні відносини, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набуття ним чинності. Ці права та обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК.

Таким чином, враховуючи те, що спільне сумісне майно подружжя набуто до моменту набрання чинності СК України, то керуватись у даному випадку слід нормами Кодексу про шлюб та сім'ю.

Згідно з ст. 22 КЗпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був самостійного зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до положень ч.1 ст. 28 КпШС передбачено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Згідно до частин 2, 3 ст. 29 КпШС поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Крім того, відповідно до вимог ст. 12 Закону України «Про власність», чинного на час придбання ОСОБА_2 спірного нерухомого майна, підставами виникнення права приватної власності є, зокрема набуття права власності на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

За змістом статей 128, 153 ЦК УРСР (1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди.

Згідно положень ст. 42 ЦК УРСР визначено, що угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Мовчання визнається виявом волі укласти угоду у випадках,

передбачених законодавством.

Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР визначено, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими

частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Крім того, відповідно до ст. 224 цього Кодексу за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

При цьому, згідно зі статтею 227 ЦК УРСР, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації.

Як встановлено судом, на виконання вимог статті 227 ЦК УРСР (1963 року) 28 травня 2002 року укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, який посвідчено нотаріально та предметом якого було спірне нерухоме майно, розташоване по вул. А. Барбюса, 31. Крім того, згідно умов цього договору ОСОБА_2 придбав у власність нерухоме майно за 8 458 грн.(а.с 80, т.2) та саме з моменту укладення даного договору ОСОБА_2 набув у власність спірне нерухоме майно.

При цьому, заперечення відповідача в частині неналежності даного нерухомого майна до обєкту спільної сумісної власності, зокрема з тих підстав, що вони фактично було придбано ще до укладення шлюбу та за особисті кошти та факт придбання даного приміщення підтверджується договором авансу від 8 квітня 2001 року, то суд їх до уваги не приймає з огляду на наступне.

Зокрема, як убачається з договору авансу, який укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 від 8 квітня 2001 року, ОСОБА_2 передав в якості авансу за придбання спірного нерухомого майна 42 500 грн., що еквівалентно 8500 доларів США, що складає 90 % вартості майна. Даний договір визнається його сторонами.

Разом з тим, суд не визнає даний договір як належний доказ придбання ОСОБА_2 спірного майна за особисті кошти й відповідно виникнення у нього права власності на нього, оскільки згідно діючих на час виникнення спірних правовідносин сторін норм ЦК УРСР право власності на нерухоме майно виникало з моменту укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу такого майна. Крім того, договір авансу не є в розумінні положень вимог ЦК України попереднім договором чи договором про придбання нерухомого майна з розстрочкою платежу й відповідно не був належним чином посвідчений нотаріально, а тому не є доказом набуття у власність ОСОБА_2 у квітні 2001 року спірного майна.

За таких обставин єдиним належним доказом набуття у власність спірного нерухомого майна є саме нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу від 28 травня 2002 року, який є дійсним та сторонами не ос порений, а тому зважаючи на те, що спірне майно придбано у період шлюбу сторін, воно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між сторонами в рівних частках й відповідно вимоги ОСОБА_2 за зустрічним позовом про визнання даного нерухомого майна особистою власністю є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Щодо доводів відповідача про пропуск позивачем строків позовної давності із звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя, що є підставою для відмови у задоволення позовних вимог, то суд зазначає наступне.

Так, згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

При цьому, згідно з ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Тобто визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Таким чином, вирішуючи питання початку перебігу строку позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Неподання позову про поділ майна, в тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б свідчили про заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, яке зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права такого подружжя і вказувати на початок перебігу строку позовної давності.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

При цьому, як вставлено судом, про порушенная її прав на спірне майно позивачу стало відомо 28 серпня 2015 року, у звязку із перебування в суді спору щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приват Банк» боргу за кредитними зобовязаннями та існування ризику звернення стягнення на спірне майно у рахунок погашення цієї заборгованості, а отже саме з цього часу вона довідалась про порушення свого майнового права, і з цієї дати слід обчислювати строк позовної давності й відповідно враховуючи вищевказане, позивачем не пропущено трирічний строк звернення до суду з даним позовом.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування та витребування у ОСОБА_8 ? частки квартири, то суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що на підставі договору дарування квартири від 09 вересня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3794, посвідченого ОСОБА_4, приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу, ОСОБА_2 передав безоплатно у власність обдарованого ОСОБА_3 квартиру №11, загальною площею 68,90 кв.м., та житловою площею 39,00, що знаходиться в м. Чернівці, по вул. Т.Шевченка, буд. 46 (а.с. 132 т. 1).

Крім того, відповідно до поданої 09 вересня 2015 року до нотаріальної контори заяви ОСОБА_2 стверджував, що на момент набуття права власності на квартиру №11, загальною площею 68,90 кв.м., що знаходиться по вул. Т. Шевченка, 46 в м. Чернівці, у зареєстрованому шлюбі та фактичних шлюбних відносинах не перебував (а.с. 143, т.1).

Зокрема, звертаючись до суду із вимогою про визнання вказаного договору дарування недійсним, ОСОБА_1, посилаючись на те, що їй на праві спільної сумісної власності належить частина спірної квартири як спільне майно подружжя й відповідно дане нерухоме майно було відчужено відповідачем без її відома та письмової нотаріально посвідченої згоди, як того вимагає ст. 65 СК України та ст. 369 ЦК України, що порушує її право власності на належну у спірному майні частку, просила на підставі вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України визнати даний договір дарування недійсними, а також ураховуючи те, що належне їй на праві власності нерухоме майно вибуло з її власності без її відома та волі, просила витребувати належну їй ? частку квартири з незаконного володіння ОСОБА_14

Так, відповідно до ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Частиною 2 ст. 369 ЦК України визначено, що розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Крім того, згідно вимог ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином.

Згідно із ч. 1 ст. 219 ЦК України в разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

При цьому, п. 6 ст. 3 ЦК України визначено, що до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Таким чином, з аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Аналогічний правовий висновок міститься і в постановах Верховного Суду України №6-1912цс15 від 27.01.2016 року та 6-17цс 17 від 22 лютого 2017 року, які відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України.

Зокрема, згідно даного правового висновку, Верховний Суд України дійшов висновку, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Як було вже встановлено судом, 9 вересня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_15 було укладено договір дарування квартири (а.с 132, т. 1) та під час укладення вказаного договору відповідач ОСОБА_8 нотаріально посвідченою заявою засвідчив, що на момент набуття вказаної квартири у шлюбі він не перебував, що також вказано у п. 3.2 договору, проте такі відомості не відповідають дійсності, що було встановлено у судовому засіданні.

При цьому, як встановлено судом, оспорюваний договір дарування був укладений між батьком та сином та син відповідача ОСОБА_3 був обізнаний про те, що дарувальник на час придбання цієї квартири перебував у шлюбі із ОСОБА_1, однак дозволу на відчуження спірної квартири позивачка не давала та ОСОБА_2 були повідомлені не правдиві відомості нотаріусу щодо відсутності прав третіх осіб, зокрема його дружини, на відчужуване нерухоме майно.

За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав передбачених ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України для визнання договорів дарування квартири від 9 вересня 2015 року недійсним, оскільки при його укладенні були порушенні вимоги ЦК України в тій частині, що розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, однак згоди позивача як власника 11/100 часток квартири отримано не було.

Щодо вимог позивача про витребування належної їй частки у спірному майні, то суд зазначає наступне.

Так, згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічне положення міститься й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

З огляду на абсолютність права власності власнику надається багато прийомів, способів та засобів захисту свого права.

Одним із таких засобів є витребування майна із чужого незаконного володіння

При цьому, відповідно до розяснень, які містяться в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Також слід зазначити, що згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 26 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК.

Так, відповідно до закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, за змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

В той же час обдарована особа не може бути визнаний добросовісним набувачем, якщо на момент укладення угоди щодо спірного майна мали місце претензії третіх осіб, про які обдарованій особі було відомо і які згодом були у встановленому порядку визнані правомірними.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

При цьому, враховуючи вимоги ст. 10 ЦПК України та виходячи зі змісту п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, власник зобов'язаний довести, що майно вибуло з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі, а набувач - довести, що він придбав майно за відплатною угодою й що він не знав і не міг знати про те, що придбаває майно в особи, якій не належить право його відчуження.

Разом з тим, згідно частини 3 статті 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Крім того, добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

При цьому, рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень").

Так, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_16 посилалась на те, що належна їй на праві власності усупереч її волі, а відтак належне їй майно вибуло з її володіння поза її волею.

Разом з тим, як вже було встановлено судом, позивачу на праві власності належить 11/100 частин спірної квартири, які були відчужені без згоди позивача ОСОБА_1 як співвласника майна.

Таким чином, встановивши, що позивач ОСОБА_16 не мала наміру відчужувати належну їй на праві власності частку квартири, повноваженнями щодо їх відчуження ОСОБА_2 не наділяла й відповідно дії останнього не відповідали волі позивача, а також те, що вона не схвалила в подальшому вчинений правочин, суд вважає, що належне їй на праві власності майно вибуло поза її волею, а тому 11/100 часток спірної квартири підлягають витребуванню з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь позивачки відповідно до статті 388 ЦК України.

Також ураховуючи те, що згідно із ст. 88 ЦПК України стороні, на користь, якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, пропорційно до задоволених вимог.

На підставі вище викладеного та керуючись ст. ст. 57- 65, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 15, 16, 203, 215, 328, 331, 368, 369, 372 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 58, 60, 61, 80, 88, 212-215, 218, 224, 294 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати квартиру №11, загальною площею 68,90 кв.м., та житловою площею 39,00 кв.м., що знаходиться в м. Чернівці, по вул. Т.Шевченка, буд. 46 та приміщення адміністративно-виробничої будівлі літ «А», загальною площею 75,5 кв.м, що складається з 1-16 приміщення площею 18,9 кв. м, 2-1 приміщення пл. 43,7 кв.м, 2-2 приміщення площею 12,9 кв.м та складають 5/100 ідеальних часток цілісного майнового комплексу, що знаходиться по вулиці Барбюса, 31 в м. Чернівці спільною сумісною власністю подружжя.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 11/100 часток квартири №11, загальною площею 68,90 кв.м., та житловою площею 39,00 кв.м., що знаходиться в м. Чернівці, по вул. Т.Шевченка, буд. 46 та на ? частку приміщення адміністративно-виробничої будівлі літ «А», загальною площею 75,5 кв.м, що складається з 1-16 приміщення площею 18,9 кв. м, 2-1 приміщення пл. 43,7 кв.м, 2-2 приміщення площею 12,9 кв.м та складає 5/100 ідеальних часток цілісного майнового комплексу, що знаходиться по вулиці Барбюса, 31 в м. Чернівці.

Право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру №11, загальною площею 68,90 кв.м., та житловою площею 39,00 кв.м., що знаходиться в м. Чернівці, по вул. Т.Шевченка, буд. 46 та приміщення адміністративно-виробничої будівлі літ «А», загальною площею 75,5 кв.м, що складається з 1-16 приміщення площею 18,9 кв. м, 2-1 приміщення пл. 43,7 кв.м, 2-2 приміщення площею 12,9 кв.м та складають 5/100 ідеальних часток цілісного майнового комплексу, що знаходиться по вулиці Барбюса, 31 в м. Чернівці припинити.

Визнати недійсним договір дарування квартири №11, загальною площею 68,90 кв.м., та житловою площею 39,00 кв.м., що знаходиться в м. Чернівці, по вул. Т.Шевченка, буд. 46.

Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на обєкт нерухомого майна квартири №11, яка знаходиться за адресою: м. Чернівці, вул. Шевченка, 46.

Витребувати у ОСОБА_3 у власність ОСОБА_1 11/100 ідеальних часток квартири №11, загальною площею 68,90 кв.м., та житловою площею 39,00 кв.м., що знаходиться в м. Чернівці, по вул. Т.Шевченка, буд. 46

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 89/100 частин квартири №11, загальною площею 68,90 кв.м., та житловою площею 39,00, що знаходиться в м. Чернівці, по вул. Т.Шевченка, буд. 46.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2192,40 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 788,93 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2687,10 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Чернівецької області через Першотравневий районний суд м.Чернівці протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Н. В. Піхало