Справа № 183/4856/17
№ 2/183/3040/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2017 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря Шевченко О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Новомоковського міськрайоного суду Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання недійсним договору дарування, розірванні договору довічного утримання, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просять:

-визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений між позивачами та відповідачем, посвідчений 02.03.2016 року приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за № 206;

-розірвати договір довічного утримання, укладений 02.03.2016 року між позивачами та відповідачем, посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу ОСОБА_4В, зареєстрований в реєстрі за № 204.

В обґрунтування свого позову ОСОБА_1 зазначає, що йому на підставі договорів дарування, посвідчених 22.11.2013 року приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу ОСОБА_5, на праві спільної часткової власності станом на 02.03.2016 року належало 14/25 часток земельної ділянки площею 0,0715 га, кадастровий номер :04:012:006, розташована за адресою: Дніпропетровська область, м.Новомосковськ, вул.Сагайдачна, 22, що була надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, а також 14/25 часток самого житлового будинку з відповідними будівлями та спорудами, що розташовані за тією ж адресою.

В свою чергу, ОСОБА_2 зазначає, що їй, на підставі відповідних договорів дарування земельної ділянки та житлового будинку, до 02.03.2016 року належало 11/25 часток земельної ділянки та відповідної частки житлового будинку, господарських будівель та спору, що розташовані за адресою, зазначеною вище.

02 березня 2016 року між позивачами та відповідачем був укладений договір дарування земельної ділянки загальною площею 0,0715 га, кадастровий номер :04:012:006, розташована за адресою: Дніпропетровська область, м.Новомосковськ, вул.Сагайдачна, 22, що була надана для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Позивачі наполягають на тому, що зазначені в договорі дарування земельної ділянки обставини не відповідають ні природі правочину, ні його волі, ні мотивам його укладення, оскільки сторони мали на меті укласти договір довічного утримання.

Так, на виконання умов спільної домовленості між сторонами того ж дня, тобто 02.03.2016 року був укладений договір довічного утримання, відповідно до умов якого ОСОБА_2 та ОСОБА_1, будучи власниками житлового будинку з надвірним побудовами та спорудами, що розташований за адресою: Дніпропетровська область, м.Новомосковськ, вул.Сагайдачна, 22, що розташований на земельній ділянці площею 0,0715 га, кадастровий номер :04:012:006, кожен окремо, передали у власність ОСОБА_3 належний їм на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а відповідач прийняла будинок у власність та зобовязалася надавати позивачам довічне матеріальне забезпечення.

Між тим, відповідач своїх зобовязань за договором довічного утримання не виконує, на надає матеріальної допомоги, визначеної договором, самоусунулася від надання будь-якої допомоги, не приділяє позивачам уваги, тощо.

Позивачі зазначають, що являються людьми похилого віку, потребують матеріальної допомоги, а також стороннього догляду, а відповідач, уклавши договір довічного утримання, не виконує умови цього договору.

Таким чином, позивачі наполягають на розірванні договору довічного утримання в судовому порядку та визнанні недійсним договору дарування земельної ділянки, оскільки він вчинений під впливом тяжкої обставини, а саме внаслідок похилого віку, ряду хвороб, через які позивачі були позбавлені можливості в повному обсязі усвідомити помилку, а саме неправильне сприйняття фактичних обставин правочину.

До початку судового розгляду позивачі звернулися до суду з клопотаннями про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримали.

Відповідач до початку судового розгляду також звернулася до суду з клопотанням про розгляд справи у її відсутність, позов визнала.

Третя особа в судове засідання не зявилася, повідомлена належним чином, причина неявки суду не відома.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку.

Згідно договору довічного утримання, посвідченого 02 березня 2016 року приватним нотаріусом Новомосковськоого міського нотаріального округу ОСОБА_4, ОСОБА_2, будучи власником 11/25 часток житлового будинку, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м.Новомосковськ, вул.Сагайдачна, 22, розташованого на ділянці площею 0,0715 га, кадастровий номер :04:012:006, а також ОСОБА_1, будучи власником 14/25 часток житлового будинку за адресою: Дніпропетровська область, м.Новомосковськ, вул.Сагайдачна, 22, розташованого на тій же земельній ділянці, передали у власність ОСОБА_6 належний їм на праві часткової власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а ОСОБА_3 прийняла цей будинок у власність та зобовязалася довічно утримувати ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 15-17).

У відповідності до ст.744 ЦК України, за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом..

Статтею 749 ЦК України визначені обовязки набувача за договором довічного утримання, а саме частина 1 ст. 749 ЦК України передбачає, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

За договором довічного утримання сторонами визначені обовязки набувача у вигляді: забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного пожиттєвого проживання у відчужуваному будинку; поховати їх, у випадку смерті; забезпечення щоденним харчуванням, одягом, приданим для носіння та взуттям, лікувальними засобами, забезпеченням догляду та необхідної допомоги, надання побутових послуг. Вартість матеріального забезпечення визначена у розмірі 2000 грн. щомісяця (а.с.16).

Відповідно до ч. 2 ст. 57 ЦПК України, докази встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

А згідно вимог ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Зважаючи на ту обставину, що відповідач в повному обсязі визнала позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2, суд приходить до переконання, що посвідчений договір довічного утримання підлягає розірванню.

Суду надано договір дарування, посвідчений 02 березня 2016 року приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу ОСОБА_4, у відповідності до якого ОСОБА_1 та ОСОБА_2, будучи лавниками земельної ділянки (кожен окремо 14/25 часток та 11/25 часток відповідно) подарували ОСОБА_6 земельну ділянку загальною площею 0,0715 га, кадастровий номер :04:012:006, розташована за адресою: Дніпропетровська область, м.Новомосковськ, вул.Сагайдачна, 22, що була надана для будівництва та обслуговування житлового будинку. (а.с. 12-14).

У відповідності до ч.2 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Ст. 744 ЦК України передбачає, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужував) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

У відповідності до ч.1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Таким чином, укладаючи договір довічного утримання, позивачі передали у власність відповідачу житловий будинок на умовах довічного утримання, а земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок та яка надавалася для будівництва та обслуговування житлового будинку, передали у власність безоплатно.

Зважаючи на обставини щодо визнання позову, зазначені вище, суд приходить до переконання, що позивачі та відповідач, укладаючи договір дарування земельної ділянки помилилися щодо природи правочину, їх прав та обовязків за договором дарування, оскільки передана у власність земельна ділянка за її цільовим призначенням будівництво та обслуговування житлового будинку, який, в свою чергу, переданий у власність відповідачу на умова довічного утримання, створює неможливість використання земельної ділянки за цільовим призначенням обома сторонами правочину.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

Суду доведено, що на момент вчинення правочину і позивачі, і відповідач помилилися щодо мети правочину, і ця помилка не може бути розцінена судом, як така, що вчинена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 203, 229, 717, 744-756 ЦК України, ст.ст. 10, 60, 88, 213, 214, 215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки загальною площею 0,0715 га, кадастровий номер :04:012:006, що розташована за адресою: Дніпропетровська область, м.Новомосковськ, вул.Сагайдачна, 22, укладений між ОСОБА_1, ОСОБА_2, з однієї сторони та ОСОБА_6, з другої сторони, посвідчений 02 березня 2016 року приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за № 206.

Розірвати договір довічного утримання, укладений 02 березня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за № 204, між відчужувачами ОСОБА_1, ОСОБА_2 та набувачем ОСОБА_6.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана в апеляційний суд Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд в десятиденний термін після його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутніми в судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.В. Сорока.