Єдиний унікальний номер 235/2284/17 Номер провадження 22-ц/775/1784/2017
Головуючий в I інстанції Філь О.Є. Єдиний унікальний номер 235/2284/17
суддя доповідач Жданова В.С. Номер провадження 22-ц/775/1784/2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2017 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого - судді Жданової В.С.

суддів: Канурної О.Д., Курило В.П.,

за участю секретаря Марченко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13 вересня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13 вересня 2017 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову до ПАТ «Українська залізниця» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

З вказаним рішенням суду не погодився позивач ОСОБА_1 та подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що підставою для його звільнення став протокол засідання профкому № 12 від 06.04.2017 року, доповідна записка ОСОБА_2, його пояснення та акт про відсутність на роботі від 24.03.2017 року. Відповідно до протоколу засідання профкому № 12 від 06.04.2017 року повісткою дня було його відсутність на роботі не 24.03.2017 року, а відсутність без поважної причини на роботі з 24.03.2017 року, хоча це є безпідставним, так як він працював до 05.04.2017 року включно і прогулів не мав. Доповідна записка ОСОБА_2 містить в собі пояснення про те, що після прибуття на ст.Красноармійськ (Покровськ) в 7.24 год. він пішов у невідомому напрямку, але він заявив вголос, що пішов до прокуратури. Зазначає, що суд першої інстанції зробив хибний висновок про те, що робочий день починається о 07.30 годині і закінчується о 16.30 годині. Крім того, суд не врахував, що він прибув на роботу заздалегідь до початку так званого робочого часу і з ним не проводився інструктаж і на нього не оформлялася наряд-путівка, наказ або розпорядження. Саме тому суд зробив помилку між поняттями робота та робоче місце. Зазначає, що знаходиться у трудових відносинах з СП «Красноармійська дистанція колії» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» і робоче місце 24.03.2017 року йому не визначалося. Вказує, що 24.03.2017 року він був на роботі, що підтверджується його поясненням, яке він надавав у відділі кадрів.

В засідання апеляційного суду позивач підтримав доводи апеляційної скарги у повному обсязі.

Представник відповідача просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що воно ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

При розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував в трудових відносинах з відповідачем по справі ПАТ «Українська залізниця» в особі СП «Красноармійська дистанція колії» Регіональної філії «Донецька залізниця» з 02.04.2001 року по 06.04.2017 року, працюючи монтером колії 4 розряду. (а.с. 12, 23-24). Наказом № 41/ос від 06.04.2017 року його було звільнено за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин, підстава: доповідна записка майстра шляхового ОСОБА_3 від 24.03.2017 року, акт про відсутність на роботі від 24.03.2017 року, пояснення ОСОБА_1 від 24.03.2017 року, згода профспілкового комітету - протокол від 06.04.2017 року № 12 (а.с. 11).

Як зазначив позивач в позовній заяві, його робочий день починається о 7 годині 30 хвилин та закінчується о 16 годині 30 хвилин. Саме на цей час, як проміжок робочого часу, посилались сторони у своїх поясненнях, тому вказаний факт суд першої інстанції обґрунтовано визнав встановленим.

В обґрунтування доводів відсутності позивача на роботі 24.03.2017 року в період з 7.30 год. до 13.40 год. та з 14.10 год. до закінчення робочого дня суд послався на письмові пояснення самого позивача ОСОБА_1 (а.с. 8), акт від 24.03.2017 року за підписами бригадира ОСОБА_4, монтерів колії ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с. 9), доповідну записку дорожнього майстра бригади № 5 ОСОБА_2 (а.с. 10) та пояснення свідків, які були допитані в судовому засіданні.

Факт відсутності на роботі у вказаний день та час не оспорював і сам позивач ОСОБА_1, але вважав причину відсутності на робочому місці поважною, посилаючись на те, що в період часу з 7-30 год. до 13-40 год. він перебував в Красноармійській місцевій прокуратурі з приводу подання ним заяви на дії керівників державного підприємства, які він вважав неправомірними. 0 14-10 год. він пішов додому, але до кінця робочого ( о 16-30 год.) було менше, ніж три години.

Судом встановлено, що дійсно 24.03.2017 року черговим прокурором Красноармійської місцевої прокуратури, який проводить особистий прийом громадян з 10.00 годин у приміщенні Красноармійської місцевої прокуратури, було прийнято заяву ОСОБА_1 (а.с. 16-18).

Згідно повідомлення Красноармійської місцевої прокуратури від 6.11.2017 року 24.03.2017 року Красноармійською місцевою прокуратурою за заявою С. внесені відомості до Єдиного реєстру досудового розслідування за №0000044 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України (прийняття пропозиції, обіцянки або одержання службовою особою неправомірної вигоди) . На даний час досудове розслідування проводиться СВ Покровського ВПГУНП в Донецькій області.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що факт вчинення позивачем прогулу без поважних причин 24.03.2017 року є доведеним.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи і перебуває у відповідності до вимог діючого цивільного законодавства.

Відповідно до статті 139 КЗпП працівники зобов'язані працювати чесно й сумлінно, вчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативно-правових актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно припису п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Факт відсутності позивача на роботі 24.03.2017 року протягом робочого часу з 7-30 год. до 13-40 год. та з 14-10 год. до кінця робочого дня знайшов підтвердження в судовому засіданні.

Позивач ОСОБА_1 в своїй позовній заяві (а.с. 1), письмовому поясненні ( а.с. 8 ) та в судовому засіданні визнає той факт, що у 24.03.2017 року у вказаний час не перебував на роботі , оскільки у цей день на власний розсуд пішов до Красноармійської місцевій прокуратурі через конфлікт с дорожнім майстром ОСОБА_2, з яким у нього неприязні стосунки. Вказану причину відсутності на роботі вважає поважною.

Суд першої інстанції обґрунтовано не погодився з такими доводами позивача, що перебування у прокуратурі з приводу подання позивачем заяви на дії керівника державного підприємства є поважною причиною відсутності працівника на роботі.

Аналіз чинного законодавства, зокрема, п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП, позиції Верховного Суду України, висловленій в Постанові Пленуму № 9, а також п. 24 Типових правил внутрішнього трудового розпорядку, затверджених Постановою Держкомітету СССР з праці та соціальних питань № 213 від 20.07.84р., дає підстави зробити висновок, що основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність обставин, які повністю виключають вину працівника. Таким чином, прогул, що стався з обєктивних, незалежних від волі самого працівника причин, власне не може вважатися прогулом в розумінні ст. 40 КЗпП, а тому і не тягне наслідків, передбачених у п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

Суд першої інстанції, розглядаючи позов, врахував те, що в зазначеному випадку мало місце прибуття ОСОБА_1 до прокуратури із заявою за власною ініціативою; позивач мав можливість скористатися засобами почтового або електронного зв»язку чи подати заяву у вільний від роботи час, оскільки спір щодо нарахування позивачу доплати за роз»їзний характер роботи існував протягом певного часу.

З пояснень сторін вбачається, що позивач 24.03.2017 року покинув роботу та пішов із заявою до прокуратури через те, що чергова станції «Желанна» відмовилась зробити відмітку у облікових документах про роз»їзний характер роботи за лютий 2017 року.

Згідно пункту 8 Положення про порядок і умови відшкодування витрат працівникам залізничного транспорту, робота яких постійно проходить в дорозі або має роз»їзний характер від 10.06.20002 р. № 285-ц підставами для виплати надбавки являються відомості обліку роз»їздів, маршрутні листки тощо, які підтверджують виїзди і їх тривалість. Оформлення документів обліку роз»їздів здійснюється персонально працівником на підстав посвідчення працівника з обов»язковим зазначенням у роз»їзному документі прізвища, посади та табельного номеру працівника . Роз»їзні документи оформляються щоденно при кожному факті вибуття-прибуття до виробничої бази та місця виконання робіт.

В порушення вказаного приписку позивач 24.03.2017 року звернувся до диспетчера з вимогою оформити відомість обліку роз»їздів за лютий 2017 року. Отримавши відмову диспетчера в оформленні документів з порушенням існуючого порядку, позивач відбув до прокуратури із скаргою на дії керівників структурного підрозділу, які вважав неправомірними.

Таким чином відсутні підстави для висновку, що позивач не став до роботи через обєктивні, незалежні від його волі причини, які повністю виключають його вину.

Не можна погодитись з доводами апеляційної скарги про те, що 24.03.2017 року йому не було визначене місце роботи. Наказом №1030 від 30.12.2016 року Про удосконалення системи організації поточного утримання колії на дистанції колії проведено адміністративне ділення колії на дільниці, зокрема, межі дільниці №5, за якою закріплений позивач, визначена : з 403 по 424 км. ділянки Покровськ-_Гродівка- Желанна- Очеретине; з 1 по 16 км. ділянки Гродівка-Новогродівка тощо.

Згідно робочої інструкції монтера колії 4 розряду останній виконує завдання та вказівки бригадира колії по поточному утриманню колії. 24.03.2017 року об»єктом виконання робіт монтерів путі визначена ділянка шахти №3 «Білозерська», що в межах адміністративної ділянки №5, яку обслуговує позивач.

Неспроможними є доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд на свій розсуд визначив робочий час з 7-30 год. до 16-30 год., тому період його відсутності на роботі є невизначеним.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1О вказував, що «робочий день у мене починається о 7.30 год., а закінчується в 16.30 год» ( а.с. 1 зворот).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції будь-якого спору з приводу початку робочого часу між сторонами не виникало.

Із доповідної дорожнього майстра ОСОБА_2 ( а.с. 10), акту, складеному на робочому місці вбачається, що ОСОБА_1 прибув на робоче місце, але до роботи не став і 7 год 24 хв. залишив робоче місце. ( а.с.9)

Та обставина, що позивач в усній формі заявив майстру та присутнім працівникам про те, що він пішов у прокуратуру із скаргою з приводу оформлення доплати за роз»їзний характер роботи не впливає на поважність причин відсутності на роботі та на висновок суду про те, що позивач був відсутнім на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин.

Оскаржуючи судове рішення, позивач вказує на те, що він був відсутнім на робочому місці, що не є тотожнім розумінню « відсутній на роботі» , оскільки він був у приміщенні СП « Красноармійська дистанція колії» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», про що свідчить його письмове пояснення, надане 24.03.2017 р. у відділі кадрів підприємства.

Проте, такі обставини не залишились поза увагою суду, оскільки суд першої інстанції виходив з того, що позивач знаходився у відділі кадрів підприємства з 13-40 го. до 14-10 год. після чого виїхав додому. Саме таким чином про спірні обставини зазначав позивач в позовній заяві та в своєму письмовому поясненні (а.с.8) .

Про час прибуття до відділу кадрів 24.03.2017 р. 13-40 год. та час перебування у приміщенні відділу кадрів пояснила свідок ОСОБА_7, яка приймала від позивача пояснювальну записку та свідок ОСОБА_8, яка близько 15-00 год. бачила ОСОБА_1 на станції « Желанна», коли він вийшов з електропоїзда та пішов у напрямку свого селища.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду про те, що позивач 24.03.2017 року був відсутнім на роботі без поважним причин протягом робочого дня більше трьох годин, тобто скоїв прогул, що відповідно до п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України є підставою для його звільнення.

Також неспроможними є доводи апеляційної скарги в тій частині, що профспілковий комітет на своєму засіданні 06.04.2017 р. розглянув питання про його відсутність на роботі з 24.03.2017 року, але він був відсутнім лише один день лише 24.03.2017 року, що призвело до невірного висновку про надання згоди на його звільнення.

Дослідивши протокол №12 від 06.04.2017 р. засідання профспілкового комітету видно, що повісткою засідання вказане питання про звільнення ОСОБА_1 за п.4 ст.40 КЗпП України відсутність на роботі без поважних причин «з 24.03.2017 р.».

Проте, з виступу членів профспілки ОСОБА_9, ОСОБА_10С та інших ( всього 9 осіб), пояснень ОСОБА_1, досліджених актів видно, що на засіданні вирішувалось питання про звільнення ОСОБА_1 за прогул, вчинений ним саме «24.03.2017 року», а не в інші дні. ( а.с.6).

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції з»ясував всі обставини справи, обґрунтування вимог і заперечень сторін, проаналізував надані сторонами докази, визначив правовідносини, що виникли між сторонами та правову норму, яку належить застосувати до цих правовідносин та дійшов обґрунтовано висновку про безпідставність вимог позивача.

Суд першої інстанції, розглянувши заявлений позов по суті, в своєму рішенні одночасно з викладенням мотивів відмови послався також і на пропуск позивачем строку звернення до суду, що є помилковим і не узгоджується з приписами п. 4 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», в якому зазначено, що пропуск строку звернення до суду без поважних причин є підставою для відмови в позові.

Відповідно до ч.2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам ст.. 213 ЦПК України, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. 307, ст. 308, ст. 315 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до касаційного суду України протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Судді: