Ульяновський районний суд Кіровоградської області
Справа № 402/891/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" липня 2017 р. Ульяновський районний суд Кіровоградської області в складі:головуючої-судді Терновенко А. В.

за участі секретаря-Льошенка О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Благовіщенське цивільну справу за позовом Приватного Підприємства "АТП "Ульяновське" до ОСОБА_2

про відшкодування майнової шкоди в порядку регресу, -

В С Т А Н О В И В:

До Ульяновського районного суду з позовом про відшкодування майнової шкоди в порядку регресу звернулося ПП "АТП Ульяновське". В позовній заяві зазначено , що з 14 вересня 14 вересня 2008 року ОСОБА_2 був прийнятий на роботу водієм-слюсарем у приватне підприємство „ АТП Ульяновське» та було закріплено за ним автобус Ікарус 36512 д/н НОМЕР_1, з повною матеріальною відповідальністю.

21 вересня 2011 року близько 5 години на 14 км автодороги Ульянівка - Миколаїв сталась ДТП за участю автобуса ПП «АТП Ульяновське» Ікарус 36512 під керуванням водія ОСОБА_2 та автомобіля , який належить ОСОБА_3.

В результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Причиною ДТП є винні дії ОСОБА_2, що встановлено в рішенні Здолбунівського районного суду Рівненської області від 31 травня 2013 року та Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 06.11.2013 року.

В зв'язку з тим що ОСОБА_2 на момент ДТП перебував у трудових стосунках з ПП «АТП Ульяновське» за шкоду завдану водієм ОСОБА_2 понесло відповідальність ПП «АТП Ульяновське» згідно ст.1172 ЦК України.

Так рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 31 травня 2013 року та Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 06.11.2013 року було стягнуто з ПП «АТП Ульяновське» на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду в розмірі 199484,47 грн, судових витрат 2341,18 грн, судовий збір в розмірі 1994,85 грн.

У відповідності зч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану 'іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Також позивач поніс збитки пов'язані з втратою можливості використання автобуса Ікарус 36512 в зв'язку з його пошкодженням в результаті ДТП, так як вартість його відновлення перевищувала його ринкову вартість.

Середня ринкова вартість автобуса Ікарус 36512 становить 103080 грн.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Виходячи з цього і вимог ст. 130, п. 1 ст. 134 Кодексу законів про працю України, згідно з якими працівники, які заподіяли шкоду підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135'цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей, несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі.

Відповідно до наказу від 14.09.2008 року та заяви ОСОБА_2 від 24.08.2008 року

ОСОБА_2 був прийнятий на роботу водієм-слюсарем ПП« АТП Ульяновське» та було закріплено за ним автобус Ікарус 36512 д/н НОМЕР_1, з повною матеріальною відповідальністю.

Також ПП «АТП Ульяновське» понесло витрати пов'язані з судовою тяганиною з ОСОБА_3, що складались з витрат на правову допомогу та неодноразових поїздок до Рівенської області, що в сумі склало 5000 грн.

Також ПП «АТП Ульяновське» понесло витрати на правову допомогу пов'язану з подачею даного позову в розмірі 3000 гривень.

В загальному сума матеріальної шкоди завданої ОСОБА_2 склала 199484, 47 грн + 2341,18 грн + 1994,85 грн +,103080 грн +3000грн +5000 = 314900.5 грн ПП «АТП «Ульяновське» запропонувало відповідачеві добровільно відшкодувати завдану ним шкоду, однак він відмовився. Просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь приватного підприємства «АТП Ульяновське» завдану ним майнову шкоду в сумі 314820 гр. 50 коп.Стягнути з відповідача на користь ПП «АТП Ульяновське» судові витрати.

24.04.2017 року представником приватного підприємства "АТП Ульяновське" подано в порядку ст.31 ЦПК України заяву про збільшення позовних вимог , мотивуючи її тим , що при здійсненні виконавчого провадження ПП "АТП Ульяновське " понесло витрати на виконавчий збір та 246,25 грн витрат на проведення виконавчих дій. Крім цього позивач поніс витрати на проведення автотоварознавчого експертного дослідження в сумі 1500 грн , яку також просить стягнути.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просить його задовольнити , Просить стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача 345525,83 грн.

Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позову заперечили . Просять відмовити в задоволенні позовних вимог . На заперечення вимог позивача навели слідуючі доводи. Як вважає відповідач та його представник , на час звернення до суду минули строки позовної давності , оскільки з моменту , коли позивач дізнався про порушене його право на думку сторони відповідача минуло більш як три роки. Крім цього сторона відповідача зазначає , що ОСОБА_2 не є особою з повною матеріальною відповідальністю , відсутній причинний зв"язок між діями ОСОБА_2 та наслідками , що настали , крім цього позивачем не доведено розмір шкоди , завданої пошкодженням автобуса. Крім цього представник відповідача наполягає на відсутності вини з боку ОСОБА_2., оскільки адміністративне провадеження відносно ОСОБА_2 було закрито на підставі постанови апеляційного суду Кіровоградської області від 21.11.2011року.

Вислухавши позицію та пояснення сторін, вивчивши та проаналізувавши докази з погляду їх належності , допустимості та взаємного зв"язку між собою , суд дійшов висновку що позов підлягає задоволенню частково.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Щодо задоволення вимог , пов"язаних з відшкодуванням в порядку регресу. Частиною 3 ст.61 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.Так судом встановлено, що на підставі рішення Здолбунівського районного суду Рівенської області від 31.05.2013 року з ПП "АТП Ульяновське" на користь ОСОБА_3 було стягнуто 199484,47 грн матеріальної шкоди, 1570,84 грн на правову допомогу та 770,34 грн витрат на судову експертизу. та судовий збір в дохі держави в розмірі 1994 ,85 грн. Підставою для задоволення даного рішення стала наявність вини в діях водія ОСОБА_2 під час ДТП , яке мало місце 21.03.2011 року , який знаходився в трудових відносинах з ПП " АТП Ульяновське " та причинний зв"язок з причиненою шкодою. За даним рішенням на підставі виконавчого листа №1708/2147/12 виданого 21.05.2013 року з ПП " АТП Ульяновське " стягнуто в повному обсязі на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду в сумі 1999484,47 грн., витрати на правову допомогу в сумі 1570,84 грн, витрати на судову експертизу в сумі 770,34 грн. Крім цього позивачем сплочено виконавчий збір по виконанню даного рішення в сумі 20182,57 грн. та витрати на вчинення виконавчий дій в сумі 246,25 грн. що підтверджується платіжними дорученнями № 61 та №62 від 9 .10.2015 року. У відповідності до постанови про закінчення виконавчого провадження від 16.10.2015 року шкода спричинена ОСОБА_3 була відшкодована ПП "АТП Ульяновське " в повному обсязі 25.09.2015 року. У відповідності до ст.1191 ЦК України , особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Суд вважає встановленою з рішення Здолбунівського районного суду від 31.05.2013 року ту обставину , що шкода була спричинена ОСОБА_3 з вини ОСОБА_2 При цьому суд не погоджується з позицією сторони відповідача про відсутність вини ОСОБА_2, в спричиненні даної шкоди з посиланням на постанову апеляційного суду Кіровограсдької області від 21.11.2011 року оскільки зі змісту самої постанови вбачається що на час розгляду справи не можливо встановити з чиєї вини сталося ДТП. Даною постановою не вирішене питання про невинність ОСОБА_2 в скоєнні ДТП. За регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання, (частина шоста статті 261 ЦК України) - правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-2598цс15 . Таким чином строк коли в позивача виникло право на відкшодування в порядку регресу слід обчислювати з моменту розрахунку тобто з 25.05.2015 року.

Щодо стягнення з відповідача матеріального збитку за пошкодження автобуса в сумі 11776,51 грн., 8000 грн на правову допомогу ,1500 грн витрат на проведення авто-товарознавчого дослідження та 1994,85 грн судового збору, суд вважає , що позов задоволенню в цій частині не підлягає з огляду на наступне.

Згідно із абз.1 ч.1ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивач в своїх позовних вимогах посилається на ту обставину , що ОСОБА_2 зобов"язаний відкодувати шкоду спричинену майну підприємства як працівник , що перебував з позивачем у трудових відносинах з повною матеріальною відповідальністю. Зокрема позивач просить стягнути з ОСОБА_2 111776,51 грн шкоди спричиненої ОСОБА_2 майну позивача внаслідок ДТП. Суд погоджується з позицією відповідача що , стаття 130 КЗгіП містить загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників.

У частині першій статті 130 КЗпП передбачена матеріальна відповідальність працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

У чинному законодавстві поряд із поняттям матеріальної відповідальності визначена категорія цивільно-майновоївідповідальності.

Матеріальна відповідальність є інститутом трудового права. Умови, підстави, обсяг та порядок її застосування закріплено КЗпП.Майнова відповідальність є цивільно-правовою категорією.Правове забезпечення застосування заходів майнової відповідальності здійснює ЦК, тому вона не поширюється на трудові правовідносини. За трудовим законодавством суб'єктом матеріальної відповідальності може бути лише працівник, який знаходиться в трудових правовідносинах з підприємством, установою, організацією і заподіяв матеріальну шкоду внаслідок невиконання чи неналежного виконання трудових обов'язків, покладених на нього трудовими договором.Поняття «працівник» розкрито в статті 1 Закону України від 15 вересня 1999 року № 1045-ХІУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» (далі - Закон № 1045-ХІУ). Працівник - це фізична особа, яка працює на підставі трудового договору на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи, яка використовує найману працю. Згідно з частиною першою статті 3 КЗпП законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.Підставою трудових правовідносин є трудовий договір.Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов'язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода. Трудові обов'язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо.При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (частина друга статті 130 КЗпП).КЗпП передбачає два види матеріальної відповідальності: обмежену (статті 132, 133 КЗпП) й повну (стаття 134 КЗпП).

Статтею 132 КЗпП передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальної відповідальності понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

У абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму ВСУ № 14 також зазначено, що за правилами статті 132 КЗпП за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Якщо межі матеріальної відповідальності були визначені в укладеному з працівником контракті, вона покладається на нього відповідно до умов контракту.

Зі змісту статті 132 КЗпП та постанови Пленуму ВСУ № 14 при заподіянні працівником, прямої дійсної шкоди в розмірі, що менше середнього місячного заробітку, працівник зобов'язаний відшкодувати пряму дійсну шкоду повністю. Якщо ж пряма дійсна шкода, що заподіяна працівником підприємству, перевищує середній місячний заробіток працівника, з останнього стягується лише сума, що дорівнює середньому місячному заробітку, а решта шкоди працівником не покривається.

Однак така межа матеріальної відповідальності не розповсюджується на працівників, що є посадовими особами, та діє тільки в тому випадку, якщо працівник притягується до матеріальної відповідальності за одне правопорушення. Якщо ж працівник притягується до матеріальної відповідальності за кількома правопорушеннями, то й загальна межа його відповідальності буде дорівнювати середньому місячному заробітку за кілька місяців.

Згідно з трудовим законодавством працівника не можна притягнути до повної матеріальної відповідальності у випадках, не передбачених статтею 134 КЗпП.

Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей (пункт 1 частини першої статті 134 КЗпП).

Наявного договору про повну матеріальну відповідальність укладеного між позивачем та відповідачем не існує, а тому позивачом і ненадано його для огляду в суді. Натомість позивачем надано до суду заяву відповідача від 24.08.08 року про прийняття його водієм - слюсаром на роботу з повною матеріальною відповідальністю де не вказано за яку саме роботу відповідач несе повну матеріальну відповідальність не встановлені обставини для притягнення відповідача до повної матеріальної відповідальності а тому дана заява не може бути розцінена судом як договір про повну матеріальну відповідальність оскільки вона не має юридичної сили в частині відповідальності.

У правовому висновку ВСУ від 25 квітня 2012 року у справі № 6-16цс12 зазначено, що договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва не вказані, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з їх вини шкоди.

Отже, договори про повну матеріальну відповідальність можна укладати в письмовій формі тільки з працівниками визначених категорій. Договори про повну матеріальну відповідальність, укладені з особами, які не включені до переліку категорій працівників, з котрими можна такі договори укладати, є недійсними. У листі Міністерства праці та соціальної політики України від 27 травня 2008 року № 146/06/186-88, крім того, зазначено, що наявність посади або роботи в Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесівиробництва, не дає підстави для укладення договору про повну матеріальну відповідальність, якщо у змісті трудової функції працівника відсутні перелічені обов'язки.Отже, ще однією з умов укладення договору про повну матеріальну відповідальність є виконання працівником роботи, безпосередньо пов'язаної із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням в процесі виробництва цінностей.Окрім цього позивач не довів суду в належний спосіб розмір майнової шкоди , спричиненої пошкодженням автобуса, зокрема у відповідності до повідомлення про неможливість надання висновку №17-176 від 24.03.2017 року зазначено , що висновок експерта має бути будуватись у відповідності до п.8.5.15 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 № 142/5/2092, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 24.11.2003 за № 1074/8395 (у редакції наказу Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.07.2009 № 1335/5/1159) (далі - Методика), на слідуючих вимогах «У разі відсутності технологічної документації з ремонту або нормативної документації щодо трудомісткості ремонту певного типу КТЗ, зокрема автобуса, причепа, напівпричепа, КТЗ спеціального чи спеціалізованого призначення, вартість відновлювального ремонту такого КТЗ може визначатися за фактичними витратами ремонтного підприємства з подальшим коригуванням вартості складників на величину коефіцієнта фізичного зносу.

Калькуляція ремонтного підприємства може бути скоригована лише в частині зносу та вартості оригінальних складників, вартості матеріалів (у тому числі і лакофарбових) з врахуванням вимог цієї Методики, інших об'єктивних даних щодо виконання ремонту відповідно до принципу заміщення.», тому експертом має бути досліджено калькуляцію вартості відновлювального ремонту спеціалізованого ремонтного підприємства по даним ТЗ після їх огляду.

В відповідності до вимог п.3.9 «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5 (зі змінами та доповненнями) «Якщо необхідно провести експертизу (дослідження) на місці події або огляд об'єкта за його місцезнаходженням, орган або особа, яка призначила експертизу (замовила дослідження), повинна забезпечити прибуття експерта, безперешкодний доступ до об'єкта, а також належні умови його роботи, а в разі потреби викликати учасників процесу або інших осіб. У разі неявки осіб чи їх законних представників, що викликалися у визначений час на місце події або огляду об'єкта, дослідження (огляд) проводиться без їх участі, про що зазначається у висновку».

Суд не може взяти до уваги висновок експертного дослідження №8/д-16 від 22.03.2016 року оскільки він наданий з порушеннями вимог ст.Закону України "Про судову експертизу" , зокрема експертом не досліджувався об"єкт , а висновок зроблений з фотознімків , хоча на сторінці 5 експертного висновку зазначено , що проводився зовнішній візуальний огляд . Крім цього експерт не попереджений про кримінальну відповідальність. Виходячи з заяви відповідача про пропущення строку позовної давності щодо стягнення шкоди спричиненої працівником підприємству , суд вважає , що строк позовної давності щодо звернення до суду з вимогою про стягнення спричиненої шкоди ОСОБА_2 майну ПП "АТП Ульяновське" є пропущеним.

Суд також не знаходить підстав для стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в сумі 8000 грн та 1994,85 грн. судового збору , оскільки стороною позивача дані витрати не доведені. Суд не знаходить підстав для стягнення 1500 грн. витрат на проведення автотоварознавчого дослідження , оскільки дані витрати не судовими і зроблені за межами судового процесу. Щодо стягнення судових витрат , на підставі ст.79,88 ЦПК України суд включає до них судовий збір , сплачений позивачем та стягує з відповідача його пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст.1191 ЦК України , ст.130,134,135 КЗпП України,ст.79,88 213-215 ЦПК України , суд

ВИРІШИВ:

Позов Приватного підприємства "Ульяновське АТП" до ОСОБА_2 задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_2 на користь Приватного підприємства " Ульяновське АТП" 199484,47 грн . матеріальної шкоди ,1570,84 грн витрат на правову допомогу та 770,34 грн. втрат на судову експертизу, 20182,57 грн виконавчого збору та 264,25 грн . витрат на проведення виконавчих дій в порядку регресу. В задоволенні вимог щодо стягнення 1994,85 грн судового збору, 1500 грн витрат на автотоварознавче дослідження,8000 грн витрат на правову допомогу , та 111776,51 грн матеріальних збитків за пошкодження автобуса-відмовити. Стягнути з ОСОБА_2 на користь Приватного Підприємства "Ульяновське АТП " судові витрати в сумі 4047,04 грн. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Кіровоградської області через Ульяновський районний суд Кіровоградської області шляхом подання апеляційної скарги в десятиденний строк з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: А. В. Терновенко