У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», публічного акціонерного товариства «Сведбанк», публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання договорів купівлі-продажу права вимоги недійсними за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 9 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 1 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 17 січня 2008 року між ним та відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), укладено кредитний договір, за умовами якого банк передав йому грошові кошти у розмірі 136 673 долари США зі сплатою 9,5 % річних на строк до 17 січня 2038 року.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за умовами якого до ПАТ «Дельта Банк», у тому числі, перейшло право вимоги до нього за вищевказаним кредитним договором.

Зазначав, що йому надано лише виписку з договору купівлі-продажу прав вимоги, яка не містить підписів уповноважених осіб та печаток сторін цього договору. Разом з тимза умовами договору купівлі-продажу прав вимоги право вимоги вважається переданим з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі, однакйому такий документ відповідачами не надано, відсутні докази проведення розрахунків між сторонами цього договору.

15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за умовами якого до останнього, у тому числі, перейшло право вимоги до нього за кредитним договором від 17 січня 2008 року. Проте докази передачі ПАТ «Альфа-Банк» матеріалів кредитної справи відсутні,а у кредитному договорі не передбачено відступлення прав вимоги, що також є підставою недійсності спірних правочинів.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив суд: визнати, що ПАТ «Дельта Банк» не є новим кредитором за кредитним договором від 17 січня 2008 року; визнати договір купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року в частині передачі ПАТ «Дельта Банк»прав вимоги до нього за вказаним кредитним договором недійсним; визнати договір купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року в частині передачі ПАТ «Альфа-Банк» прав вимоги до нього за кредитним договором недійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 9 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року у прийнятті апеляційної скарги ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 9 березня 2016 року відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 1 грудня 2016 року за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить оскаржувану ухвалу апеляційного суду скасувати й направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга ОСОБА_4 підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у прийнятті апеляційної скарги ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 9 березня 2016 року, суд апеляційної інстанції виходив із того, що скарга подана особою, яка не має передбаченого ст. 292 ЦПК України права на апеляційне оскарження, оскільки вона не була стороною у справі, питання про її права та обов'язки судом не вирішувалось. Крім того, відсутні підстави вважати, що у випадку задоволення вимог ОСОБА_3 це вплине на її права та обов'язки.

Проте такого висновку апеляційний суд дійшов із порушенням вимог процесуального закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

У ст. 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу VЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом цієї статті право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається в несприятливих для них наслідках.

В абз. 1 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» судам роз'яснено, що рішення суду першої інстанції, у тому числі додаткові, заочні, можуть бути оскаржені в апеляційному порядку як у цілому, так і в частині, а також щодо обставин (фактів), встановлених судом (незалежно від того, чи вплинули висновки суду про ці обставини (факти) на вирішення справи по суті), або резолютивної частини з питань розподілу судових витрат між сторонами, порядку та способу виконання рішення тощо.

Отже, рішення суду може бути оскаржено і в мотивувальній частині.

Подаючи апеляційну скаргу, ОСОБА_4 посилалась на те, що вона є дружиною ОСОБА_3, яким укладено кредитний договір і на забезпечення виконання кредитних зобов'язань за її письмовою згодою передано в іпотеку належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру. При цьому згідно з оспорюваними договорами купівлі-продажу прав вимоги відбулась заміна іпотекодержателя та особи, до якої перейшло право вимоги на іпотеку, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції стосується і її прав та обов'язків.

Таким чином, апеляційний суд не звернув уваги на зазначені обставини, залишив їх без належної правової оцінки.

Ураховуючи викладене та положення п. 2 ч. 1 ст. 342 ЦПК України, оскаржувана ухвала апеляційного суду від 11 жовтня 2016 року не може вважатись законною та підлягає скасуванню, а справа передачі до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4

Що стосується касаційної скарги ОСОБА_5, то вона підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення від 9 березня 2016 року та від 1 грудня 2016 року ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги ОСОБА_5 цих висновків не спростовують.

Згідно зі ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суди, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), вірно застосувавши положення ст. ст. 512-516 ЦК України, дійшли до правильного висновку про те, що кредитний договір не містить заборони здійснювати відступлення права вимоги, до матеріалів справи долучено копії документів, на які посилається позивач, що містять необхідні реквізити, підписи та печатки сторін. При цьому визначених законом підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України, недійсності правочинів судом не установлено.

При цьому позивач не довів належними та допустимими доказами порушення його прав оспорюваними договорами, стороною яких він не був, що є його обов'язком в силу ст. ст. 10, 60 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_5 висновків судів не спростовують, на законність судових рішень від 9 березня 2016 року та від 1 грудня 2016 року не впливають, а в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, з дотриманням вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 342 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 9 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 1 грудня 2016 року залишити без змін.

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року скасувати, справу передати до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик