Справа № 127/3354/17
Провадження № 2/127/2288/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.11.2017 Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Короля О.П.,

секретаря Бондарчук А.В.,

розглянувши в судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи Першої вінницької державної нотаріальної контори про часткове скасування свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на майно,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 за участю третьої особи Першої вінницької державної нотаріальної контори про часткове скасування свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на майно.

Позов мотивований тим, що 22.10.1977 року, ОСОБА_3 подарував своїй дочці, позивачу в справі, 13/50 частини будинковолодіння, а саме приміщення 2-1, 2-2,2-3, відповідно до технічної документації від 1977 року, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування, посвідченим державним нотаріусом Сердюк Н.М.

Однак, позивач не зверталась до Бюро технічної інвентаризації для реєстрації цього документа в державному реєстрі, так як вважала, що самого договору є достатньо для підтвердження її права власності.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1. В шестимісячний строк, передбачений законодавством, для подання заяви щодо відкриття спадкової справи ніхто не звернувся. За життя з ОСОБА_3 постійно проживали позивач та її мати ОСОБА_5.

23.12.2003 року ОСОБА_5 звернулась до державної нотаріальної контори із заявою про відкриття спадкової справи та видачею свідоцтва про право на спадщину за законом.

При оформленні спадщини, на думку позивача, була допущена помилка, а саме складена заява від 27.08.2003 року про не прийняття спадщини та не бажання претендувати на неї від ОСОБА_1 Ця заява була складена за ініціативи ОСОБА_2, виключно з бажанням позбавити позивача спадщини.

Померлий ОСОБА_3, на момент смерті, дійсно володів часткою у 73/100 будинковолодіння, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1, так як 13/50 (27/100) подарував своїй дочці ОСОБА_1, відповідно до договору дарування від 22.10.1977 року. ОСОБА_5 успадкувала 100 відсотків будинковолодіння, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 23.12.2003 року, №4-2264, виданим Першою державною нотаріальною конторою.

Позивач вважає, що має право на визнання за нею права власності на майно, а саме 13/50 частин будинковолодіння, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1, за договором дарування, посвідченим державним нотаріусом Сердюк Н.М. від 22.10.1977 року. За захистом своїх порушених прав ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом.

В судовому засіданні представник позивача уточнив позовні вимоги, про що надав відповідну заяву.

Представник відповідача позов не визнав у повному обсязі. Згідно з його запереченнями в судовому засіданні право власності на майно виникає з моменту державної реєстрації, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК УРСР в редакції 1963 року, діючого на дату укладання договору дарування, до договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст. 227 ЦК УРСР в редакції 1963 року, договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Договір дарування від 22.10.1977 року офіційно не зареєстрований, що унеможливлює набуття права власності позивача на майно.

Представник третьої особи Першої вінницької державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явилась з невідомих суду причин, про день, час та місце судового засідання повідомлена належним чином.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

22.10.1977 року, ОСОБА_3 подарував своїй дочці, позивачу в справі, 13/50 частини будинковолодіння, а саме приміщення 2-1, 2-2, 2-3, відповідно до технічної документації від 1977 року, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування, посвідченим державним нотаріусом Сердюк Н.М.

Однак, позивач не зверталась до Бюро технічної інвентаризації для реєстрації цього договору в державному реєстрі, так як вважала, що самого договору є достатньо для підтвердження її права власності.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1. В шестимісячний термін, передбачений законодавством, для подання заяви про відкриття спадкової справи ніхто не звернувся. За життя з ОСОБА_3 постійно проживали позивач та її мати ОСОБА_5.

23.12.2003 року ОСОБА_5 звернулась до державної нотаріальної контори із заявою про відкриття спадкової справи та видачею свідоцтва про право на спадщину за законом.

При оформленні спадщини, на думку позивача, була допущена помилка, а саме складена заява від 27.08.2003 року про не прийняття спадщини та не бажання претендувати на неї від ОСОБА_1 Ця заява була складена за ініціативи ОСОБА_2, виключно з бажанням позбавити позивача спадщини. Проте ці обставини не доведені позивачем при розгляді справи.

Померлий ОСОБА_3, на момент смерті, володів часткою у 73/100 будинковолодіння, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1, так як 13/50 (27/100) часток подарував своїй дочці ОСОБА_1, відповідно до договору дарування від 22.10.1977 року. ОСОБА_5 успадкувала 100 відсотків будинковолодіння, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 23.12.2003 року, №4-2264, виданим Першою вінницькою державною нотаріальною конторою.

Позивач вважає, що має право на визнання за нею права власності на майно, а саме 13/50 частин будинковолодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, за договором дарування, посвідченим державним нотаріусом Сердюк Н.М. від 22.10.1977 року.

За договором дарування від 22.10.1977 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_1 прийняла у дар 13/50 частин будинку, розташованого в АДРЕСА_1. Відповідно до умов цього договору в постійне користування обдарованої відійшли: тамбур 2-1, кімнати 2-2, 2-3, жилою площею 19,2 кв.м.

Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК УРСР в редакції 1963 року, діючого на дату укладання договору дарування, до договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст. 227 ЦК УРСР в редакції 1963 року, договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Таким чином, користуючись наданими правами позивачу, як обдарованій особі, остання зобов'язана була зареєструвати своє право власності на подароване нерухоме майно у виконавчому комітеті Вінницької міської ради народних депутатів, чого позивач не зробила протягом 40 років, а тому не набула право власності на подароване їй нерухоме майно.

До того ж позивач не довела того, що є користувачем подарованих їй приміщень. Відповідно до технічного паспорту станом на 11.08.2016 року, таких приміщень, як тамбур 2-1, кімнати 2-2, 2-3, жилою площею 19,2 кв. м., не існує, а тому встановити право власності на них неможливо

В 2013 р., через 26 років після укладення договору дарування від 22.10.1977 р., сторони : ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подають до Першої Вінницької державної нотаріальної контори спільну заяву про те. що вони не прийняли спадкового майна, що залишилось після смерті їх батька ОСОБА_3 та на це майно не претендують.

23.12.2003 року позивач, що діє від імені ОСОБА_5, отримала на ім'я довірителя ОСОБА_5 свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається з цілого будинковолодіння АДРЕСА_1 на підставі рішення народного суду Ленінського району м. Вінниці від 23.04.1975 року, справа № 2-718/75р.

Це свідоцтво зареєстровано належним чином в БТІ, але позивач і при отриманні цього свідоцтва не повідомляє про наявність договору дарування від 22.10.1977 р. і про своє право на частку будинку.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», рішення державного реєстратора, витяг з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав надаються в електронній та в паперовій формі. Витяг з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав за бажанням заявника надається в паперовій формі. Такий витяг у паперовій формі надається з проставленням підпису та печатки державного реєстратора.

Підстав для скасування свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.12.2003 року №4-2264, виданого Першою державною нотаріальною конторою не має, оскільки такий спосіб захисту не передбачений ст. 16 ЦК України. Позивач може заявити вимогу про визнання недійсним або внесення змін до свідоцтва про право на спадщину від 23.12.2003 р.

Вимога про визнання права власності на 37/100 часток будинковолодіння за позивачем в порядку спадкування за законом після смерті батька є безпідставною та необгрунтованою, оскільки позивач не наводить розрахунків цієї частки, оскільки не враховує істотне збільшення об'єму нерухомого майна в складі будинковолодіння АДРЕСА_1 станом на 11.08.2016 року порівняно з 1977 та 2003 роками, що пов'язано із внесенням 09.08.2012 року змін в Інструкцію про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, що затверджена Наказом Міністерства будівництва архітектури та житлової політики України №127 від 24.05.2001 року, зокрема п.3.2. розділу 3.

До того ж позовна вимога про визнання за позивачем права власності на 37/100 часток будинковолодіння є похідною від вимоги про часткове скасування свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав зобов'язана утримуватись від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди дозвіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватись моральних засад суспільства. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою-п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосовувати інші наслідки, встановлені законом.

Суд відмовляє в задоволенні позову за його недоведеності без врахування самостійної підстави для відмови - перебігу строку позовної давності.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст.128, 223, 227, 243, 244 ЦК Української РСР, ст.ст. 1261, 1270,1301 ЦК України, ст.ст. 1300, 1301 ЦК України, ст. ст. 4,10,57-60,212-215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня проголошення, а особами, відсутніми в судовому засіданні, протягом десяти днів з дня отримання.

Суддя