1Справа № 335/9483/17 2/335/1733/2017
15 листопада 2017 р. Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі:
головуючого судді Шалагінової А.В.,
за участю секретаря судового засідання Войтович Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, 51, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
В обґрунтування позову зазначила, що з 12.08.1995 вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_3, який було розірвано за рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27.12.2012.
У грудні 2012 р. ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1, яка відповідно до додаткового договору від 04.06.2013 до договору про поділ майна подружжя була визнана особистою приватною власністю позивача.
Відповідач ОСОБА_2 у 2013 р. переїхав до м. Києва до батька, де проживає до цього часу. При цьому, він залишається зареєстрованим у квартирі, за адресою: АДРЕСА_2, що перешкоджає позивачу у здійсненні права розпорядження своїм майном.
Враховуючи, що реєстрація відповідача перешкоджає позивачеві в реалізації свого права власності, позивач просила усунути їй перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою № 6 у будинку № 17 по вул. Сталеварів в м. Запоріжжі.
Від позивача надійшла заява, в якій вона просить розглянути справу за її відсутності без проведення фіксації судового засідання технічними засобами. Проти постановлення заочного рішення за її відсутності не заперечує.
За таких обставин суд вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів в порядку статті 224 ЦПК України.
Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне.
Позивач ОСОБА_1 з 12.08.1995 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, який було розірвано за рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27.12.2012. Від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мають сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідача у справі (арк. справи 11-12).
11.12.2012 ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_3, що підтверджується договором купівлі-продажу від 11.12.2012, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4, витягом з Державного реєстру речових правочинів № 12273281, витягом про державну реєстрацію прав № 36744024 (арк. справи 3-6, 7, 8).
Згідно з додатковим договором до договору про поділ майна подружжя від 04.06.2013 квартира АДРЕСА_3 за згодою сторін була визнана особистою приватною власністю позивача ОСОБА_1
Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
За інформацією Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Запорізькій області (арк. справи 19), за вищезазначеною адресою з 2013 р. зареєстрований також відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Згідно ж із ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
В аспекті ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом за наявності двох юридичних фактів: по-перше, відсутність члена сімї власника понад 1 рік; по-друге, відсутність поважних причин його не проживання.
Судом встановлено, що відповідач понад встановлені законодавством строки відсутній за місцем реєстрації без поважних причин.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17.07.1997 № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Право на повагу до житла гарантує і ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.
Оскільки судом встановлено, що відповідач, який зареєстрований в квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_2, не проживає у квартирі понад рік, що перешкоджає позивачу у здійсненні права розпорядження своїм майном, тому суд доходить висновку про наявність достатніх підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування вказаним жилим приміщенням.
За змістом ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
Отже, на підставі зазначеної норми закону визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, тягне обовязок органу реєстрації фізичних осіб зняти дану особу з реєстраційного обліку.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Відповідно до статті 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору, що документально підтверджені (арк. справи 1).
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 64, 88, 208, 209, 212-215, 224 Цивільного процесуального кодексу України, суд
ОСОБА_5 Василівни задовольнити.
Усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування квартирою № 6 у будинку № 17 по вул. Сталеварів в м. Запоріжжі.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок.
Копію заочного рішення не пізніше трьох днів з дня його проголошення надіслати на адресу відповідача рекомендованим листом із повідомленням.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Заочне рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя А.В. Шалагінова