УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2017 року Іллічівський районний суд м.Маріуполя в складі:

головуючого судді Кузнецова Д. В при секретарі Мащенко Д.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний будинок «Амстор» до ОСОБА_1, Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЙТІЕМ», третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2, про визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою судді Краснолиманського міського суду Донецької області від 10.04.2017 року відкрито провадження у справі за позовом ТОВ «Торгівельний будинок «Амстор» до ОСОБА_1, ТОВ «ЕЙТІЕМ», третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2, про визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння.

Ухвалою цього ж суду від 30 червня 2017 року справу передано на розгляд до Іллічівського районного суду м. Маріуполя за належною територіальною підсудністю.

Ознайомившись із матеріалами справи, суд приходить до наступних висновків.

Згідно пункту 3 частини 2 статті 119 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог.

Згідно з позовною заявою позивач звернувся до суду із вимогами про визнання права власності на автомобіль Daewoo Lanos, який на праві власності належить Товариству з обмеженою відповідальністю «ЕЙТІЕМ» на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, а також з вимогами про витребування у вказаного підприємства з незаконного володіння спірного транспортного засобу.

Також у позові предявлена вимога до Сервісного центру МВС України зобовязати відновити реєстрацію автомобіля за позивачем.

Із представлених документів та аналізу змісту позовних вимог вбачається, що предметом спору є транспортний засіб, який знаходиться у власності та володінні юридичної особи Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЙТІЕМ». Відповідач ОСОБА_1 був колишнім (попереднім) власником автомобіля. Попри залучення в позові ОСОБА_1 в якості відповідача, в дійсності вимога позивача про визнання права власності на спірний автомобіль адресована та стосується саме Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЙТІЕМ», яке є кінцевим власником автомобіля.

Решта вимог, що містяться у позові також адресовані до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЙТІ-ЕМ» та Сервісного центру МВС України.

Таким чином, у представленій позовній заяві та її змісті відсутні позовні вимоги, які стосувалися або були адресовані саме фізичній особі ОСОБА_1, що наразі є вирішальним для визначення підсудності та цивільної компетенції спору.

Пунктами 1, 3 частини першої статті 15 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Тим самим, критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Вказана позиція також викладена у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду кримінальних і цивільних справ від 01.03.2013 №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ».

Згідно із частиною першою статті 1, статей 2, 12 Господарського процесуального кодексу України справи у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у яких сторонами є юридичні особи, розглядаються господарськими судами.

В будь-якому випадку згідно статті 21 ГПК України в разі наявності спору між двома субєктами господарювання (юридичними особами) вказана ознака за субєктним складом відносить подібний спір до господарської компетенції.

При вирішенні цивільної, господарської або адміністративної компетенції спору суд має виходити не тільки із статусу визначених позивачем у вступній частині позову відповідачів, але і враховувати суть, підстави та зміст предявлених позовних вимог до кожного із відповідачів з метою відокремлення господарської, цивільної або адміністративної компетенції спору.

Отже, виходячи із аналізу змісту позову та представлених документів вбачається, що фактично спір виник між двома субєктами господарювання ТОВ «Торгівельний будинок «Амстор» та ТОВ «ЕЙТІЕМ» з приводу визнання права власності та витребування автомобіля із незаконного володіння, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а вимоги як такі до фізичної особи ОСОБА_1 у позові взагалі відсутні, що виключає можливість розгляду даного спору в порядку цивільного судочинства у звязку із відсутністю субєктного складу.

Згідно з частиною другою статті 118 ЦПК України позивач має право обєднати в одній позовній заяві кілька вимог, повязаних між собою.

Разом з тим за приписами статті 16 ЦПК України не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

У другому пункті прохальної частини позовної заяви викладено вимоги щодо зобовязання Сервісного центру МВС України відновити реєстрацію автомобіля за позивачем.

За змістом пункту 1 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до визначення пункту 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Як зазначено у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року № 8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів», «…для розгляду спору адміністративним судом необхідно встановити його публічно-правовий зміст (характер). Для з'ясування характеру спору суди повинні враховувати, що протилежним за змістом є приватноправовий спір. Це означає, що в основі розмежування спорів лежить поділ права на публічне та приватне.

Вирішуючи питання про віднесення норми до публічного права, а спору до публічно-правового, суди повинні враховувати загальнотеоретичні та законодавчі критерії. Зокрема, за змістом пункту 1 частини першої статті 3 КАС України у публічно-правовому спорі, як правило, хоча б однією стороною є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб'єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх суб'єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань».

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» у рішенні від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справах «Сокуренко і Стригун проти України» зазначається, що термін «судом, встановленим законом» у п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Отже в даному випадку вимоги до сервісного центру, який має статус субєкта владних повноважень, оскільки наділений певними владними управлінськими функціями в сфері реєстрації транспортних засобів, є адміністративними вимогами, які належать до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду в порядку кодексу адміністративного судочинства.

З наведеного вище вбачається, що позивачем взагалі не заявлено жодної вимоги, що підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки в позові у дійсності містяться вимоги, частина яких підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а частина в порядку адміністративного судочинства.

Аналогічний висновок та правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-2974цс15, від 01 липня 2015 року у справі № 6-467цс15, від 6 квітня 2016 р. справу № 6-77цс16 та від 7 вересня 2016 року у справі № 6-1593цс16, від 16 листопада 2016 року по справі № 6-2205цс16 .

Відповідно до розяснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами першою і другою статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або Господарським процесуальним кодексом України (далі ГПК України) (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Згідно ч.1 ст.205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, оскільки позовна заява не містить вимог, що підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, провадження у справі підлягає закриттю.

Керуючись ст.ст. 109, 110, 116, 205 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Провадження у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний будинок «Амстор» до ОСОБА_1, Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЙТІЕМ», третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2, про визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння закрити.

Розяснити Товариству з обмеженою відповідальністю «Торгівельний будинок «Амстор», що для вирішення спірних правовідносин із Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕЙТІЕМ» про визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння необхідно звернутися до Господарського суду Донецької області, а щодо правовідносин з Сервісним центром МВС України про зобовязання відновити реєстрацію автомобіля за позивачем до Донецького окружного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції може бути подана до Апеляційного суду Донецької області через Іллічівський районний суд міста Маріуполя Донецької області протягом пяти днів з дня проголошення цієї ухвали, а особами, які не були присутні в судовому засіданні, протягом пяти днів з дня отримання копії цієї ухвали.

Суддя: ОСОБА_3