Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №333/7191/16 Головуючий у 1 інстанції: Кулик В.Б.
Провадження № 22-ц/778/3201/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«26» жовтня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

ОСОБА_2

секретар: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності,

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що житловий будинок № 17 по вул. Зеленогірській у м. Запоріжжі є об»єктом права спільної часткової власності трьох співвласників: йому та його батьку ОСОБА_5 належить по 2/5 частини кожному, а його матері ОСОБА_6 - 1/5 частина. Вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0826 га, кадастровий номер земельної ділянки :03:007:0093. З загальної площі вказаної земельної ділянки 2/5 частини належать йому на праві приватної власності на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7 22.07.2010 року за реєстровим № 1175.

Протягом 2015-2016р. він за власні кошти збудував житлову прибудову, відмічену у технічному паспорті під літерою А1, яка складається з коридору 1-1 площею 10,4 кв. м, кімнати 1-2 площею 15,6 кв. м, туалету 1-8 площею 3,2 кв. м, ванної кімнати 1-9 площею 4,9 кв. м, яка була побудована ним за згодою співвласників житлового будинку. Після завершення будівництва він звернувся до відповідачів з проханням щодо надання письмових заяв на згоду на проведення реєстрації прибудови, але отримав відмову. На підставі зазначеного та посилаючись на вимоги ст. 376 ЦК України, просив суд визнати за ним право власності на житлову прибудову, відмічену у технічному паспорті під літерою А1, до житлового будинку № 17 по вул. Зеленогірській у м. Запоріжжі.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 червня 2017 року в

задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов»язковою підставою для скасування (або зміни) рішення.

У відповідності до вимог ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою власником земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб.

Судом встановлено, що сторони у справі є співвласниками житлового будинку № 17 по вул. Зеленогірській в м. Запоріжжі, який розташований на земельній ділянці площею 0,0826 га, кадастровий номер земельної ділянки :03:007:0093, у наступних частках: ОСОБА_3 та ОСОБА_5 належить по 2/5 частки, а ОСОБА_6 1/5 частка, що підтверджується наданими позивачем документами: договорами дарування, договором купівлі-продажу, свідоцтвом про право на спадщину, витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно, витягами з Державного реєстру правочинів ( а.с. 15-22, 30-39).

З матеріалів справи вбачається, що 21.07.2010р. ОСОБА_8 одночасно з даруванням ОСОБА_3 2/5 частин будинку № 17 по вул. Зеленогірській в м. Запоріжжі подарувала 2/5 частини земельної ділянки від виділеної під це домоволодіння земельної ділянки загальною площею 0,0826 га. Решта земельної ділянки належить територіальній громаді в особі Запорізької міської ради та перебуває у спільному користуванні співвласників домоволодіння.

З наданого позивачем технічного паспорта на житловий будинок № 17 по вул. Зеленогірській в м. Запоріжжі, виготовленого станом на 19 квітня 2016р., вбачається, що до будинку літ. А була прибудована житлова прибудова літ. А1 розміром 10,40 х 4,44, яка значиться як збудована самочинно ( а.с. 26-28).

В позові ОСОБА_3, посилаючись на положення ст. 376 ЦК України, просив визнати право власності за ним саме на цю житлову прибудову А1, яка складається з коридору 1-1 площею 10,4 кв. м, кімнати 1-2 площею 15,6 кв. м, туалету 1-8 площею 3,2 кв. м, ванної кімнати 1-9 площею 4,9 кв. м, яка була побудована ним за згодою співвласників житлового будинку.

Суд встановив, що вказана житлова прибудова до експлуатації як закінчений будівництвом об»єкт не приймалась, належно виготовленого і затвердженого проекту та дозволу на будівництво з органів місцевого самоврядування та на виконання будівельних робіт з інспекції ДАБК позивач не отримував.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд вказував, що для реєстрації права власності на нерухоме майно, зокрема, на самочинно збудоване, законодавством передбачений певний порядок, виконати який позивач не намагався, а його право власності на вказану самовільну прибудову ніким не оспорюється.

В апеляційній скарзі позивач наголошує на тому, що суд вирішив спір, спираючись на нормативні акти, які на час виникнення спірних правовідносин втратили чинність.

Перевіривши вказані доводи, колегія знаходить їх обґрунтованими.

В обґрунтування відмови в позові суд першої інстанції посилався на ЗУ «Про планування і забудову територій», ст. 18 ЗУ «Про основи містобудування», «Тимчасове положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно», затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002р. № 7/5, які дійсно втратили чинність задовго до будівництва позивачем спірної прибудови.

Так, відповідно до п. 10 розділу У Прикінцевих положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» № 3038-УІ від 17.02.2011р. Закон України «Про планування і забудову територій» був визнаний таким, що втрати в чинність.

Стаття 18 ЗУ від 16.11.1992р. № 2780-ХІІ «Про основи містобудування» була змінена з 14.10.2008р. та не містить з цього часу наведених судом положень. А «Тимчасове положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно» втратило чинність з 01.01.2013р. відповідно до Наказу Міністерства юстиції України № 1844/5 від 14.12.2012р.

Отже, при вирішенні справи суд застосував нечинні норми законодавства, не звернувши уваги на інші, які в дійсності слід було застосувати у цій справі.

З наданих в пункті 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» N 6 від 30.03.2012 роз»ясень слідує: розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186, 381 ЦК є приналежністю головної речі (будинку). У зв'язку із цим положення частини п'ятої статті 376 ЦК не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, що були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу.

Відповідно до ч. 1 статті 186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов»язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю.

Згідно з ч. 1 ст. 381 ЦК України, садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

Отже, житловий будинок складається із житлових і допоміжних приміщень, якими є: передпокій, кухня, коридор, веранда, вбиральня, комора тощо.

Позивач самочинно збудував прибудову літ. А1 до будинку, у якій розміщено коридор, туалет, ванну кімнату, а тому така прибудова є приналежністю до головної речі житлового будинку.

З аналізу вказаних норм та їх роз»яснення постановою Пленуму випливає, що окремого від будинку права власності на збудовану самочинно житлову прибудову власником цього житлового будинку не набувається, оскільки така прибудова складає з будинком цілу річ та є його приналежністю.

Оформлення питання про прийняття в експлуатацію таких об»єктів нерухомого майна здійснюється органами місцевого самоврядування чи їх виконавчими органами у спосіб, визначений їх компетенцією

Враховуючи вказане, колегія вважає, що є підстави для виходу у відповідності до вимог ч. 3 статті 303 ЦПК України за межі апеляційної скарги щодо зміни правового обґрунтування відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 червня 2017 року у цій справі змінити в частині правового обгрунтування відмови в позові.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: