О К Р Е М А Д У М К А
(в порядку ч. 3 ст. 19 ЦПК України)
"20" листопада 2017 р.м. Чернігів
судді апеляційного суду Чернігівської області
Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 20 листопада 2017 скасовано рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та визнання особистою власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та визнання особистою власністю задоволено частково.

Визнано спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 автомобіль TOYOTA LAND CRUISER PRADO, легковий універсал-В, дизель, білого кольору, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості автомобіля TOYOTA LAND CRUISER PRADO, легковий універсал-В, дизель, білого кольору, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 в розмірі 322880 грн.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності задоволено частково.

Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_3 нежиле приміщення - офісні приміщення, загальною площею 46,6 кв. м, що розташоване в АДРЕСА_1 і розміщене на земельній ділянці Чернігівської міської ради, загальною площею 0,0057 га, кадастровий номер НОМЕР_2.

Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1685 га, кадастровий номер НОМЕР_3, яка розташована на території Чернігівської міської ради та земельну ділянку площею 0,1687 га, кадастровий номер НОМЕР_4, яка розташована на території Чернігівської міської ради.

У задоволенні решти вимог зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 209 та 313 ЦПК України мною підписано рішення від 20.11.2017, проте я не згодна з рішенням суду в частині визнання особистою приватною власністю ОСОБА_3 нежилого приміщення - офісного приміщення, загальною площею 46,6 кв. м, що розташоване в АДРЕСА_1, та земельної ділянки площею 0,1687 га, кадастровий номер НОМЕР_4, яка придбана 08.10.2012, тому, в порядку ч.3 ст.19 ЦПК України вношу з цього приводу окрему думку.

Обґрунтування окремої думки.

Не відповідають нормам чинного законодавства висновки суду першої інстанції в частині виділення ОСОБА_3 3/25 частин нежилого приміщення - офісного приміщення, площею 5,6 кв. м, вартістю 104 880 грн 57 коп., що розташоване в АДРЕСА_1 і розміщене на земельній ділянці Чернігівської міської ради, загальною площею 0,0057 га, кадастровий номер НОМЕР_2, визнання за ОСОБА_3 права власності та припинення права спільної сумісної власності на це майно, та стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 52 440 грн 29 коп. в рахунок грошової компенсації за належні їй 3/50 частини нежилого приміщення - офісного приміщення, що розташоване в АДРЕСА_1 і розміщене на земельній ділянці Чернігівської міської ради, загальною площею 0,0057 га, кадастровий номер НОМЕР_2.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.08.2011 між ОСОБА_4, від імені якого діяла ОСОБА_5, і ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу нежилого приміщення - офісного приміщення, який посвідчений Красногором О.В., приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 2994, загальною площею 46,6 кв. м, що розташоване по АДРЕСА_1, яке розміщене на земельній ділянці Чернігівської міської ради, загальною площею 0,0057 га, кадастровий номер НОМЕР_2.

Враховуючи наявні у справі докази, суд обґрунтовано виходив, що 3/25 частин приміщення є спільною сумісною власністю подружжя, яка підлягає поділу, а решта: 22/25 його частин є власністю ОСОБА_3, як набута за його власні кошти, які були сплачені до укладення шлюбу.

Проте, висновки суду про припинення права власності у спільному майні, а саме частини приміщення та стягнення компенсації за належну ОСОБА_2 частку, за відсутності заявлених позовних вимог та згоди на компенсацію, лише з посиланням на те, що більша частина приміщення належить ОСОБА_3, який є фізичною особою-підприємцем і видом його господарської діяльності є: роздрібна торгівля, здавання в оренду нерухомого майна, та вказане приміщення він утримує, суперечить, як процесуальним, так і матеріальним нормам.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Положеннями ч. 2 ст. 71 СК України передбачено, що при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, а відповідно до вимог ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, враховуючи вартість майна, що підлягає поділу між сторонами.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

Сторонами суду не надано даних попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми, оскільки кожна з сторін просила визнати за нею право власності на нерухоме майно.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності, як це роз"яснено ППВСС України від 21.12.2007, № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя".

Разом з тим, суд першої інстанції обґрунтовано виходив, що відповідно до п. 2.1. договору від 17.08.2011 ОСОБА_3 заплатив продавцю 284582 грн. 00 коп. за придбане нежиле приміщення - офісні приміщення, ще до підписання договору (а.с. 261 на звороті т. 2).

Згідно з розпискою ОСОБА_7 від 07.08.2011, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи, остання в інтересах продавця ОСОБА_4 одержала від ОСОБА_3 07.08.2011(неділя) аванс в сумі 250 000 грн в рахунок продажу нежилого приміщення (а.с.128,т.1). Дані обставини підтверджуються і нотаріально завіреною заявою ОСОБА_7 від 26.01.2015 (а.с.130 зі зворотом, т. 1).

Посилання ОСОБА_3, що на підтвердження своїх вимог надав суду розписку від 05.08.2011, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи, з якої вбачається, що ОСОБА_3 взяв у борг гроші в сумі 50 тисяч грн у ОСОБА_8, яка є його матір»ю, для купівлі нежилого приміщення, та зобов'язався повернути гроші позикодавцю на першу його вимогу (а.с. 68, т.3), не спростовують правильності висновків суду першої інстанції в цій частині.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Матеріали справи містять оригінал розписки, який надано стороною у справі ОСОБА_3, тобто боржником, що є належними та допустимими доказами, проведення сплати, проте останнім не надано доказів, як і посилання на наявність таких доказів, щодо повернення цих коштів за рахунок особистих коштів ОСОБА_3, а не подружжя.

Ухваленим рішенням суду апеляційної інстанції спірне нежиле приміщення - офісні приміщення визнано особистою приватною власністю ОСОБА_3, з врахуванням наведеного не погоджуюсь з висновками суду в цій частині та вважаю, що спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є також 3/25 частини нежилого приміщення - офісного приміщення, площею 5,6 кв. м, що розташоване по АДРЕСА_1 і розміщене на земельній ділянці Чернігівської міської ради, загальною площею 0,0057 га, кадастровий номер НОМЕР_2, вартістю 104 880 грн 57 коп., яке підлягало поділу відповідно до вище зазначених вимог законодавства.

Не погоджуюсь з висновками, як суду першої інстанції, так і апеляційної щодо визнання особистою приватною власністю ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,1687 га, кадастровий номер НОМЕР_4, яка розташована на території Чернігівської міської ради, вартістю 633 687 грн 81 коп.

З матеріалів справи вбачається, що 08.10.2012 між ОСОБА_10 і ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, який посвідчений приватним нотарісом Чернігівського міського нотаріального округу Красногором О.В., зареєстрований в реєстрі за № 2840, площею 0,1687 га, кадастровий номер НОМЕР_4, яка розташована та території Чернігівської міської ради і призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Враховуючи, що договори купівлі-продажу двох земельних ділянок були укладені протягом другого року перебування у шлюбі, висновки суду першої інстанції, що земельна ділянка площею 0,1685 га, вартістю 65108,00 грн, кадастровий номер НОМЕР_3, яка розташована на території Чернігівської міської ради, що була придбана 21.05.2012 на підставі договору купівлі-продажу (а.с. т.1 а.с.26-27) є особистою приватною власністю ОСОБА_3, оскільки була придбана за особисті кошти ОСОБА_3 одразу після продажу автомобіля 18.05.2012 TOYOTA VENZA, 2011 року випуску, є обґрунтованими та не спростовані належними та допустимими доказами.

Проте, суд першої інстанції припустився помилки у резолютивній частині рішення та визнав зазначену ділянку площею 0,1685 га, вартістю 65108,00 грн, кадастровий номер НОМЕР_3 спільною сумісною власністю розподіливши її відповідно до ідеальних часток між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, всупереч висновкам, які викладені у мотивувальній частині рішення.

Крім того, не погоджуюсь з висновками суду апеляційної інстанції щодо визнання особистою приватною власністю ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,1687 га, кадастровий номер НОМЕР_4, яка розташована на території Чернігівської міської ради, вартістю 633 687 грн 81 коп., яка була придбана пізніше за часом, а саме 08.10.2012.

Вирішуючи питання про поділ спільного сумісного майна подружжя, суд першої інстанції послався, що земельна ділянка площею 0,1687 га, кадастровий номер НОМЕР_4, яка розташована на території Чернігівської міської ради, була придбана 08.10.2012 у період шлюбу, а тому її слід визнати спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності по 1/2 частині земельної ділянки.

Суд першої інстанції у достатньому обсязі з'ясував питання про відсутність передбачених ст. 57 СК України підстав для визнання особистою власністю, надав належну оцінку доказам, наявним у матеріалах справи, якими обґрунтовували позовні вимоги сторони, у тому числі поясненням свідків, обґрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання зазначеної земельної ділянки спільним сумісним майном.

Зазначені обставини колегією суду враховані не були.

Я вважаю, що в даному випадку апеляційний суд повинен був з урахуванням обставин справи та допущених помилок щодо земельних ділянок, земельну ділянку площею 0,1687 га, кадастровий номер НОМЕР_4, яка придбана 08.10.2012 і розташована на території Чернігівської міської ради, вартістю 633687 грн 81 коп. визнати спільним сумісним майном та розподілити по 1/2 частині кожному з подружжя.

Земельну ділянку площею 0,1685 га, кадастровий номер НОМЕР_3, яка придбана 21.05.2012 розташована на території Чернігівської міської ради, вартістю 632963 грн 55 коп. визнати особистою власністю ОСОБА_3

Визнати право власності за ОСОБА_2 на 3/50 частини нежилого приміщення - офісного приміщення, що розташоване в АДРЕСА_1 і розміщене на земельній ділянці Чернігівської міської ради, загальною площею 0,0057 га, кадастровий номер НОМЕР_2 вартістю 52 440 грн 29 коп.

Щодо вирішення решти позовних вимог, як ОСОБА_2, так і ОСОБА_3 погоджусь з висновками суду апеляційної інстанції.

СуддяН.В. Висоцька