Справа №173/2263/16-ц
Провадження №2/173/183/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2017 р. м. Верхньодніпровськ

Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі

головуючого судді Шевченко О.Ю.

при секретарі судового засідання Демяненко С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: комунальне підприємство «Верхньодніпровське БТІ»,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позову посилається на те, що з 26 травня 1989 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_2 26 грудня 2013 року шлюб між ними було розірвано. В 1990 році за спільні кошти ними було придбано будинок АДРЕСА_1. Також в 2003 році ними було придбано трикімнатну квартиру АДРЕСА_2. Вищевказане майно є їхньою спільною сумісною власністю. На підставі вищевикладеного ОСОБА_1 просив суд в порядку поділу майна виділити йому у власність квартиру АДРЕСА_2, а відповідачу - будинок по АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив суд задовольнити заявлені позовні вимоги з підстав, зазначених у позові. Суду пояснив, що будинок і квартира були придбані за спільні кошти, вони вдвох працювали, тому це майно є їхньою спільною сумісною власністю. Також їм допомагали батьки, які мали заощадження. Він також мав заощадження в банку, які було використано в інтересах сім'ї.

Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали, проти задоволення позовних вимог заперечували. Відповідач вважає, що спірне майно є її особистою власністю, оскільки воно було придбано за її кошти, в тому числі за рахунок орендної плати, яку вона отримує за передачу земельної ділянки в оренду. Представник відповідача також в судовому засіданні наполягав на тому, що позивачем не доведено, що це майно є спільною сумісною власністю, а тому воно не підлягає розподілу. У зв'язку з чим відповідач та її представник просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог, вважаючи їх необґрунтованими.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, суду пояснила, що в КП «Верхньодніпровське БТІ» відсутні будь-які відомості щодо спірного майна, а саме відсутні архівні інвентарні справі, відомості про реєстрацію права власності, звернення тощо.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків.

Судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини.

З 26 травня 1989 року до 6 січня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2013 року (а.с.18).

6 червня 1990 року було укладено договір купівлі-продажу, згідно з яким ОСОБА_2 придбала житловий будинок з господарськими будівлями в Солов'ївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області (а.с.59-60). Також в період шлюбу, а саме, 7 квітня 2006 року, було укладено договір купівлі-продажу, згідно з яким ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_2, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10 квітня 2017 року (а.с.39).

Згідно з ч. 1 ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Частиною першою ст. 60 Сімейного кодексу України також передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Верховний Суд України у своїй постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15 зробив правовий висновок про те, що застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Враховуючи час придбання спірного будинку та квартири, суд приходить до висновку, що воно було набуте під час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Щодо коштів, за які було придбано це майно, суд приходить до таких висновків.

Згідно з договором купівлі-продажу від 6 червня 1990 року житловий будинок з господарчими спорудами в Солов'ївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області було придбано за 1200 руб. На підтвердження того, що це майно було придбано за особисті кошти відповідача, вона надала суду копію ощадної книжки, згідно з якою 8 вересня 1989 року їй було видано кошти в сумі 1000 руб. (а.с.71).

Разом з тим, суд не вважає такі докази достатніми та переконливим на підтвердження того, що спірний будинок є особистою власністю відповідача, з огляду на те, що згідно з трудовою книжкою позивача на час придбання цього будинку він працював в ППЧ-24 м.Вільногірськ (а.с.65), тобто він також отримував доходи. Також суд приймає до уваги те, що сторони в судовому засіданні визнали, що придбаний будинок було повністю перебудовано також під час шлюбу. Цю обставину сторони визнали, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України вона не підлягає доказуванню.

У зв'язку з чим суд приходить до висновку, що житловий будинок з господарчими будівлями в с. Солов'ївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, придбаний 6 червня 1990 року є спільною сумісною власністю подружжя.

Щодо джерел набуття квартири по АДРЕСА_2, то суд також приходить до висновку про те, що відповідачем не доведено те, що це майно було придбано за її особисті кошти. Державні акти на право власності на земельну ділянку, які були надані відповідачем (а.с.72,73), суд вважає неналежним доказами, оскільки вони не стосуються предмету доказування. Доводи відповідача, що вона отримувала орендну плату та за рахунок неї було придбано квартиру не підтверджуються жодними доказами, зокрема доказами отримання нею орендної плати. Окрім того, суд звертає увагу на те, що згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10 квітня 2017 року договори оренди ОСОБА_2 як орендодавець уклала в 2014 та 2015 роках, тобто вже після придбання спірного майна в 2006 році. Жодних інших доказів на підтвердження придбання спірної квартири за особисті кошти відповідача суду надано не було. Тому доводи відповідача та її представника проте, що спірну квартиру було придбано відповідачем за рахунок отриманої оерндної плати, суд вважає лише припущенням, на якому згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України не може ґрунтуватися доказування.

Також суд приймає до уваги те, що позивач на час придбання цієї квартири працював в ДП «Вільногірський державний гірничо-металургійний комбінат», що підтверджується записами в його трудовій книжці (а.с.66).

На підставі вищевикладеного, враховуючи положення ч. 3 ст. 10 ЦПК України, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд приходить до висновку, що квартира по АДРЕСА_2 та житловий будинок по АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Згідно з ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 71 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Враховуючи те, що згоди про поділ майна між сторонами не досягнуто, суд приходить до висновку про можливість поділу майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Частиною першою ст. 70 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Враховуючи те, що згоди щодо вартості спірного майна між сторонами не досягнуто, а також враховуючи те, що сторонами не було надано доказів на підтвердження вартості спірного майна, зокрема квартири по АДРЕСА_2, суд приходить до висновку про неможливість реального поділу цього майна, а тому це майно необхідно залишити в спільній частковій власності сторін визначивши частки кожного в цьому майні.

Підстав для відступу від засад рівності часток подружжя, передбачених ч.ч. 2,3 ст. 70 Сімейного кодексу України не встановлено, а тому части в спірному майні подружжя в цьому випадку мають бути рівними.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

При цьому до обсягу майна, що підлягає розподілу суд не включає автомобіль ВАЗ 2121, держ. номер НОМЕР_3, придбаний ОСОБА_1 на підставі біржової угоди від 24 червня 2009 року та трактор МТЗ-80, 1992 року випуску, придбаний ОСОБА_1 на підставі біржового договору 3 листопада 2009 року (а.с.57,58), оскільки вимоги щодо поділу цього майна ані позивачем, ані відповідачем не заявлялися, а згідно з ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справу лише у межах заявлених позовних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, приймаючи до уваги, що позивачем було понесено судові витрати в сумі 551 грн. 20 коп., суд приходить до висновку, що сума сплаченого судового збору підлягає відшкодуванню відповідачем на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 60, 61,69 - 71 Сімейного кодексу України, ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 мешкає за адресою: АДРЕСА_2) та ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1) право власності по ? частині кожному на: квартиру (загальною площею 79,9 кв.м., житловою площею 55,0 кв.м.) по АДРЕСА_2 та на житловий будинок по АДРЕСА_1.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на корить ОСОБА_1 понесені ним судові витрати в сумі 551 грн. 20 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Дніпропетровської області через Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.Ю.Шевченко