Справа № 710/760/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2017 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Васильківської Т.В.

секретар судових засідань ОСОБА_1

з участю представника позивача ОСОБА_2

та представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя

встановив:

01 квітня 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, в якому просить розділити спільне майно подружжя та визнати за нею право власності на причіп легковий В, державний номер НОМЕР_1, 2009 року випуску та на автомобіль «HONDA CIVIC», державний номер НОМЕР_2, 2009 року випуску; а за ОСОБА_5 визнати право власності на автомобіль «Хонда Інтегра», державний номер 66774МА, 1987 року випуску, та на автомобіль «GEELY MR7151A», державний номер НОМЕР_3, 2007 року випуску; судові витрати покласти на сторони в рівних частинах.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 14 листопада 1992 року вона з ОСОБА_5 уклали шлюб, який зареєстрували у Буртівській сільській раді Шполянського району Черкаської області та спільно проживали однією сімєю до 2014 року. Під час зареєстрованого шлюбу, в період з 2007 по 2012 роки, ними спільно з відповідачем, за спільні кошти були придбані: легковий автомобіль «Хонда Інтегра», д.н.з. 66774МА, 1987 року випуску; причіп легковий В, д.н.з. НОМЕР_4, 2009 року випуску; автомобіль НОМЕР_5, 2007 року випуску та автомобіль НОМЕР_6, 2009 року випуску, які під час придбання були зареєстровані на імя відповідача, та залишились бути за ним зареєстровані і на момент звернення із даним позовом до суду. Всі транспортні засоби є обєктами права спільної сумісної власності подружжя і належать їм обом на праві спільної сумісної власності подружжя. Відповідач не визнає її право на транспортні засоби, вона не має доступу до них, хоча має право керування автомобілем «HONDA CIVIC», про що є відмітка в у картці ТЗ, в звязку з чим вимушена звернутися до суду з метою захисту свого майнового права на рухоме майно, яке було придбане нею спільно з відповідачем за спільні кошти під час зареєстрованого шлюбу.

Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали позов та просили його задовольнити з наведених в позовній заяві підстав.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечили проти задоволення позову та просили в ньому відмовити, так як відповідно до п.24 постанови Пленуму Верховного суду України №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти які належали одному з подружжя особисто. Під час шлюбу з позивачкою дійсно було придбано транспортні засоби: легковий автомобіль «Хонда Інтегра», д.н.з. 66774МА, 1987 року випуску; причіп легковий В, д.н.з. НОМЕР_4, 2009 року випуску; автомобіль НОМЕР_5, 2007 року випуску; автомобіль НОМЕР_6, 2009 року випуску, які зареєстровані за ним. Однак, легковий автомобіль «Хонда Інтегра» був приданий за його кошти у 2000 році та в 2007 році перереєстрований. В 2010 році на підставі нотаріально посвідченої довіреності даний автомобіль був переданий з реєстраційними документами ОСОБА_6.В., з правом розпоряджатися ним на власний розсуд, що по факту являлося продажем автомобіля. Отримані кошти у розмірі 2400 доларів США були витрачені на потреби сімї. Автомобіль «GEELY» був придбаний за кошти у розмірі 35000 гривень, які він отримав від своєї матері ОСОБА_7, та у 2012 році на підставі довіреності був переданий ОСОБА_8 у власність за 4500 доларів США, у присутності ОСОБА_4, яка не мала заперечень щодо продажу, оскільки отримані кошти були витрачені на потреби сімї. Причіп легковий В, був придбаний на кошти отримані від його батька ОСОБА_9 у розмірі 4000 гривень. В 2014 році даний причіп був пошкоджений під час пожежі та відновленню не підлягає. Автомобіль «HONDA CIVIC» був куплений за кошти отримані від його матері ОСОБА_7М у розмірі 40000 грн., 77000 грн. та за його особисті кошти у розмірі 3000 доларів США. Таким чином, транспортні засоби «Хонда Інтегра», «GEELY» та причіп легковий В, що були придбані на кошти, отримані від його батьків, згідно законодавства є його особистою приватною власністю. Більш того, вони вже відчуженні і позивач не мала заперечень щодо їх продажу, та кошти від їх продажу витрачені на сімейні потреби. Автомобіль «HONDA CIVIC» не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, так як в 2015 році право власності на даний автомобіль зареєстроване за його матірю ОСОБА_7, а тому не може бути предметом розподілу у даному спорі. Крім того, кошти на придбання автомобіля «HONDA CIVIC» отримані від його батьків, в звязку з чим належали йому особисто, а відтак майно, придбане на ці кошти, навіть у шлюбі є повністю його особистим майном.

Також повідомив, що з часу розлучення, він забезпечує їх спільних дітей. Сплачує вартість їх навчання, сплачує аліменти на спільного з позивачем сина, оплатив поїздку дочки до США, вартість якої склала 5800 доларів США. Просить звернути увагу, що забезпечення належного утримання дітей прямо повязане з наявність в його користуванні автомобіля «HONDA CIVIC», завдяки якому він має змогу здійснювати підприємницьку діяльність та надавати належну матеріальну підтримку своїм дітям.

Врахувавши пояснення сторін, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного.

Позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 14 листопада 1992 року, що підтверджується копією паспорта позивача серії НЕ №139044 виданого Шполянським РВ УМВС України в Черкаській області 12 березня 2002 року, в якому на сторінці №10 проставлений штам про реєстрацію шлюбу (а.с.4-5).

Відповідно до роздрукованої станом на 31 березня 2015 року облікової картки приватного ТЗ СА9887ВЕ, 12 червня 2012 року за ОСОБА_5 зареєстровано ТЗ за договором купівлі продажу легковий автомобіль «HONDA CIVIC», 2009 року випуску, в особливій відмітці якої зазначено, що право користування має ОСОБА_4 (а.с.6).

Згідно з роздрукованою станом на 31 березня 2015 року обліковою карткою приватного ТЗ 66774МА, 14 вересня 2007 року за ОСОБА_5 перереєстровано при видачі дублікату свідоцтва про реєстрацію право власності на легковий автомобіль «HONDA INTEGRA», 1987 року випуску (а.с.7).

Відповідно до роздрукованої станом на 31 березня 2015 року облікової картки приватного ТЗ СА9519ХТ, 15 січня 2010 року за ОСОБА_5 зареєстровано по акту прийому передачі право власності на причіп КРД 05100 легковий В, 2009 року випуску (а.с.8).

Відповідно до роздрукованої станом на 31 березня 2015 року облікової картки приватного ТЗ СА8473ВА, 16 квітня 2010 року за ОСОБА_5 перереєстровано при заміні свідоцтва про реєстрацію право власності на легковий автомобіль «GEELY MR7151A», 2007 року випуску (а.с.9).

Таким чином судом обєктивно встановлено, та підтверджено зазначеними доказами, що спірне майно, про яке зазначено у позовних вимогах було придбане в період перебування сторін у шлюбі, зареєстровано на імя відповідача, та на момент звернення позивача із даним позовом до суду, залишалося бути зареєстрованим за відповідачем.

Сторони не вказали про наявність іншого майна подружжя, крім спірних автомобілів та причіпу.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ч. 3 ст. 368 ЦК) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 05 травня 2015 року шлюб зареєстрований 14 листопада 1992 року у виконавчому комітету Буртівської сільської ради Шполянського району Черкаської області між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 розірвано (а.с.60).

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Так, ОСОБА_5 відповідач по справі, у своїх письмових поясненнях зауважив, що спірні автомобілі та причіп є його особистою приватною власністю, так як придбані на його особисті кошти та кошти, які йому надавала його мати ОСОБА_7 та його батько ОСОБА_9, при цьому надав суду копії пояснень ОСОБА_7 (а.с.204,205).

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, під час судового розгляду справи, суд за клопотанням сторін допитує свідка, якому відомі будь-які обставини справи. Відповідачем та його представником клопотання про допит як свідка ОСОБА_7 не заявлялося, а копії пояснень, які написані від імені ОСОБА_7 суд не може визнати допустимим доказом, так як їх походження суду невідоме, та авторство жодним чином не підтверджене.

Крім того, відповідачем будь-яких належних доказів на підтвердження того, що спірні автомобілі та причіп були придбані за його особисті кошти, суду надано не було.

Також, суд не може погодитися з доводами відповідача, що він не являється власником легкових автомобілів «Хонда Інтегра» та «GEELY MR7151A», так як останні були продані ОСОБА_6 та ОСОБА_8, про що в матеріалах справи наявні довіреність та розписка (а.с.201,203).

Так, загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України.

До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору спосіб, місце укладення.

Правове регулювання відносин, повязаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Згідно з Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200, оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг МВС і Держсільгоспінспекції бланків біржових угод.

Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС.

У разі продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, філією субєкта господарювання або уповноваженим дилером, крім акта приймання-передачі підприємства-виробника, покупцеві видається акт приймання-передачі, що укладається між субєктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером.

Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану.

У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі.

Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.

За частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Договір купівлі-продажу це угода, за якою продавець (одна сторона) зобовязується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України 16 грудня 2015 року у справі № 6-688цс15, та відповідно до вимог ч.1 ст. 360-7 ЦПК України вона врахована при розгляді даної справи.

Оскільки судом встановлено, що договір купівлі-продажу спірних автомобілів не укладався, ці автомобілі не зняті з обліку в уповноваженому органі та на момент звернення позивача із даним позовом зареєстровані за відповідачем, то суд приходить висновку легкові автомобілі «Хонда Інтегра» та «GEELY MR7151A» є власністю відповідача по справі.

Доводи відповідача про те, що легковий автомобіль НОМЕР_6, 2009 року випуску, являється власністю його матері ОСОБА_7, в звязку з чим не може бути предметом розподілу у даному спорі, під час судового розгляду не знайшли свого підтвердження, оскільки рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 05 жовтня 2015 року договір купівлі продажу автомобіля НОМЕР_6, 2009 року випуску, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 15.04.2015р. визнано недійсним і сторони повернуто в первісний стан. Дане рішення вступило в законну силу 16 жовтня 2015 року (а.с.190).

Таким чином, легковий автомобіль НОМЕР_6, 2009 року випуску, перебуває у власності ОСОБА_5 відповідача по справі.

Крім того, доводи відповідача, що він несе витрати по утриманню спільних з позивачем дітей, в звязку з чим, для подальшого їх належного утримання, йому необхідний автомобіль «HONDA CIVIC», за допомогою якого він здійснює підприємницьку діяльність, суд не приймає як доказ в даному спорі, адже відповідно до Сімейного кодексу України, утримання дітей є обовязком обох із батьків, та виконання цього обовязку жодним чином не впливає на спір про поділ спільного майна подружжя.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що легковий автомобіль «Хонда Інтегра», д.н.з. 66774МА, 1987 року випуску, який зареєстрований за відповідачем; причіп легковий В, д.н.з. НОМЕР_4, 2009 року випуску, який зареєстрований за відповідачем; легковий автомобіль НОМЕР_5, 2007 року випуску, який зареєстрований за відповідачем; легковий автомобіль НОМЕР_6, 2009 року випуску, є спільним майном подружжя і підлягає поділу на загальних підставах.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року N 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності.

Відповідно до звіту про оцінку транспортного засобу складеного 5 серпня 2015 року, виконаного експертом оцінювачем ОСОБА_10 та наданого суду відповідачем по справі, та з яким погодилась позивач, ринкова вартість на момент огляду транспортного засобу HONDA CIVIK, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, 2009 року випуску складає 112300 грн. (а.с.79-90).

Дані відповідного звіту судом прийнято до уваги в порядку ч.1 ст. 61 ЦПК України, як такі, що не оспорюється сторонами по справі.

Згідно висновків про вартість майна від 10 квітня 2017 року, виготовлених оцінювачем ОСОБА_11, ринкова вартість автомобіля HONDA INTEGRA, 1987 року випуску, державний номерний знак 66774МА становить 40200 (сорок тисяч двісті) грн. 00 коп. без урахування ПДВ; ринкова вартість причепу КРД050100, 2009 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 становить 12390 (дванадцять тисяч триста девяносто) грн.. 00 коп. без урахування ПДВ; ринкова вартість автомобіля GEELY MR7151A, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3, становить 124600 (сто двадцять чотири тисячі шістсот) грн. 00 коп. без урахування ПДВ (а.с.216,217,218).

Результати зазначених висновків відповідач заперечував, проте, в порушення вимог ч.1 ст. 60 ЦПК України, жодних доказів на підтвердження своїх заперечень суду не надав, а тому відповідні висновки та їх результати прийняті судом як належні та допустимі докази вартості спірного майна.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Позивач в своїй позовній заяві, однією з вимог, зазначає визнання за відповідачем ОСОБА_5 право власності на автомобіль «Хонда Інтегра», державний номер 66774МА, 1987 року випуску, та автомобіль «GEELY MR7151A», державний номер НОМЕР_3, 2007 року випуску.

Така вимога позивача не відповідає нормі зазначені в ч.1 ст.3 ЦПК України, оскільки її права, свободи чи інтереси не порушені, а відповідач ОСОБА_5, в разі встановлення, що його права, свободи чи інтереси порушені, невизнані чи оспорювані, повинен самостійно звернутися до відповідних органів для відновлення своїх прав.

На підставі вищевикладеного, виходячи з презумпції рівності часток, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, і за позивачем слід визнати право власності на причіп легковий В, державний номер НОМЕР_1, 2009 року випуску та автомобіль «HONDA CIVIC», державний номер НОМЕР_2, 2009 року випуску, сумарна вартість яких близька до половини вартості всього обсягу спірного майна.

При цьому позивач не ставила питання про стягнення з відповідача компенсації за надмірно виділене майно, а тому з урахуванням принципу дизпозитивності, таку компенсацію з відповідача стягувати не потрібно, хоча вартість майна, що лишається у його власності і є більшою ніж 50 % загальної вартості спільного майна.

Що стосується вимоги, заявленої представником позивача під час судових дебатів, про стягнення з відповідача витрат на отриману позивачем правову допомогу, суд враховує наступне.

Відповідно до ч.1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Відповідно до ст.1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Разом з тим, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

В силу ч.2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Представником позивача, на обґрунтування вимоги про стягнення коштів за надання правової допомоги за виготовлення позовної заяви та ведення цивільної справи в суді, надано квитанцію №15 про сплату позивачем за надані послуги винагороди на суму 10000 гривень (а.с.228), однак відповідно до чинного законодавства, оплата виконаної роботи адвокатом має підтверджуватися розрахунком, який позивачем суду не надано.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат, а тому в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Витрати по даній справі у вигляді судового збору становлять 1300 грн., на оплату експертного дослідження в загальному становлять 2587 грн. 20 коп. Встановлена вартість задоволених позовних вимог становить 124690 грн., що відповідає 43,07% від загальної вартості позовних виог. Таким чином, з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог слід стягнути 1671 грн. 41 коп.

Керуючись ст. 10, 59, 60, 88, 213, 215, 218, 360-7 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на :

- причіп легковий В, модель КРД 050100, номер шасі Y7S8496, державний номерний знак НОМЕР_7, 2009 року випуску

- автомобіль «HONDA CIVIC», номер кузова НОМЕР_8, державний номерний знак НОМЕР_9, 2009 року випуску.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судові витрати на сплату судового збору та оплату експертного дослідження в сумі 1671,41 грн.

В задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповдача на її користь судових витрат по оплаті правової допомоги відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Черкаської області через Смілянський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі оскарження - після розгляду справи апеляційним судом, якщо воно не буде скасовано.

Повний текст рішення виготовлено 14 липня 2017 року.

Головуючий Т.В. Васильківська