У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 05 липня 2017року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоКоротуна В.М., суддів: за участю: представника позивача представника відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Євген Володимирович, про визнання недійсним договору про переведення боргу, за касаційною скаргою представника ОСОБА_13 - ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2016 року, в с т а н о в и л а: У квітні 2016 року позивач звернулася до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що 02 жовтня 2015 року між ОСОБА_14, який діяв від імені ОСОБА_10, та її чоловіком ОСОБА_11 укладено договір про переведення боргу, за умовами якого останній став боржником за договорами позики, укладеним між ОСОБА_10 та ОСОБА_9 Посилаючись на те, що від надання та підписання згоди на укладення спірного договору її чоловіком вона відмовилась, вважаючи правочин таким, що суперечить інтересам сім'ї, а також, що відповідачі отримали повідомлення приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу про те, що нотаріальна дія з посвідчення та реєстрації договору буде скасована, просила суд визнати недійсним з моменту вчинення договір про переведення боргу від 02 жовтня 2015 року. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2016 року у задоволенні позову відмовлено. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про задоволення позову. Визнано недійсним договір про переведення боргу укладений 02 жовтня 2015 року між ОСОБА_14 від імені ОСОБА_10 та ОСОБА_11, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В., реєстровий номер 673. Вирішено питання про стягнення судових витрат. У касаційній скарзі представник ОСОБА_13 - ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що договір про переведення боргу не стосується розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а його укладення не пов'язано з потребами сім'ї та врахувавши, що позивачем не надано доказів порушення її прав володіння, користування та розпорядження спільним майном подружжя укладеним правочином, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що спірний правочин є недійсним, оскільки містить недостовірні відомості щодо надання згоди дружини нового боржника на укладення договору, що є порушенням ст. 203 ЦК України та врахувавши, що договір виходить за межі дрібного побутового, у зв'язку з чим необхідна згода другого з подружжя, на якого також покладено солідарний обов'язок з повернення коштів, дійшов висновку про визнання спірного договору недійсним. Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вимоги до рішення суду апеляційної інстанції викладені у ст. 316 ЦПК України. У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК). Вказаним вимогам оскаржуване рішення не відповідає. Судом встановлено, що ОСОБА_11 та ОСОБА_8 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 05 березня 2010 року. 15 жовтня 2012 року, 19 вересня 2014 року та 26 березня 2015 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 укладено договори позики, посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В. на загальну суму 1 032 875 доларів США та 79 958 євро строком до 31 грудня 2015 року. 02 жовтня 2015 року між ОСОБА_14, який діяв від імені ОСОБА_10, та ОСОБА_11 укладено договір про переведення боргу, за умовами якого відповідач став боржником за договорами позики, укладеними між ОСОБА_10 та ОСОБА_9 Дійшовши висновку про недійсність оспорюваного правочину, апеляційний суд виходив з того, що п. 7.1.1 договору про переведення боргу вказано, що згода дружини нового боржника на укладення договору викладена у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В. 02 жовтня 2015 року, за реєстровим номером 636, яка призначена до зберігання у справах нотаріуса. При цьому, суд апеляційної інстанції послався на те, що листом № 94/01-16 від 04 листопада 2015 року приватний нотаріус повідомив відповідачів, що ним виявлено відсутність підпису позивача на заяві про згоду на розпорядження майном щодо згоди на укладення та підписання її чоловіком договору про переведення боргу і у разі не усунення цієї помилки в строк до 20 листопада 2015 року зазначена нотаріальна дія буде скасована. За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд з'ясовує наявність обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. За змістом ч. 1 ст. 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Крім того, ч. 4 ст. 65 СК України встановлено (передбено), що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2013 року (справа № 6-163цс12) та від 19 червня 2013 року (справа № 6-55цс13) та від 22 червня 2017 року (справа № 6-3058цс16). Вирішуючи спір, апеляційний суд не звернув уваги, що спірний договір не стосується розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю подружжя, укладений не в інтересах сім'ї та без одержання майна, яке фактично використано на задоволення її потреб, оскільки за його умовами відповідач ОСОБА_11 прийняв на себе обов'язки боржника ОСОБА_10 перед кредитором ОСОБА_9 щодо сплати суми позики, а тому не може створює обов'язки для другого з подружжя, у зв'язку з чим висновок апеляційного суду про недійсність правочину за відсутності згоди другого з подружжя (позивача) є помилковим. Натомість, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, а апеляційний суд, перевіряючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, у порушення вимог чинного процесуального та матеріального законодавства України дійшов помилкового висновку про необхідність скасування законного й обґрунтованого судового рішення. За таких обставин, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню, з підстав, передбачених ст.339 ЦПК України із залишенням в силі рішення суду першої інстанції. Керуючись ст.ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у х в а л и л а: Касаційну скаргу представника ОСОБА_13 - ОСОБА_5 задовольнити. Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2016 року скасувати, рішенняЖовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2016 року залишити в силі. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий В.М. Коротун Судді: І.М. Завгородня Л.М. Мазур О.В. Попович О.В. Ступак