Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Стахова Н.В.
Справа № 415/4381/17
Провадження № 22ц/782/720/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2017 року м.Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого Стахової Н.В.

суддів: Авалян Н.М., Орлова І.В.

за участю секретаря Коротенка С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку Луганської області апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області в особі Лисичанського міського відділення на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 13 вересня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області в особі Лисичанського міського відділення про визнання незаконною та скасування постанови, зобовязання вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а:

У липні 2017 року ОСОБА_3 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Лисичанську Луганської області про зобовязання вчинити певні дії. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що у звязку з професійним захворюванням з грудня 2014 року отримував щомісячні страхові виплати у Відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Лисичанську Луганської області, як внутрішньо переміщена особа. Постановою від 02 лютого 2017 року відповідач припинив позивачу виплату щомісячної страхової виплати на підставі рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, у зв»язку з відсутністю за фактичним місцем проживання.

Позивач посилається на те, що постанова від 02 лютого 2017 року про припинення йому страхової виплати на підставі рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам щодо нього підлягає скасуванню, оскільки його право на отримання щомісячної страхової виплати у звязку з частковою втратою професійної працездатності не може пов»язуватися з тим, що він є внутрішньо переміщеною особою та тимчасовою відсутністю за фактичним місцем проживання. Крім того, відповідно до Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової непрацездатності. У зв'язку з чим, позивач просив суд визнати незаконною та скасувати постанову Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Лисичанську Луганської області від 02 лютого 2017 року про припинення позивачу щомісячної страхової виплати. Зобов'язати Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Лисичанську Луганської області відновити виплату позивачу щомісячної страхової виплати з 01 лютого 2017 року, та виплатити недоотримані страхові виплати з 01 лютого 2017 року.

Ухвалою Лисичанського міського суду Луганської області від 13 вересня 2017 року Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в місті Лисичанську Луганської області замінено на Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Луганській області в особі Лисичанського міського відділення.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 13 вересня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Суд визнав незаконною та скасував постанову Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в м. Лисичанську Луганської області від 02 лютого 2017 року №1208/52218/5145 про припинення страхових виплат ОСОБА_3. Зобовязано Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Луганській області в особі Лисичанського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області поновити виплату та виплатити ОСОБА_3 страхові виплати в звязку з втратою працездатності з 01 лютого 2017 року.

Не погодившись з даним рішенням відповідачем подано апеляційну скаргу. В своїй апеляційній скарзі відповідач просить суд скасувати рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 13 вересня 2017 року, та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог за необґрунтованістю, посилається на те, що рішення суду першої інстанції винесено з порушення норм матеріального та процесуального права.

В судове засідання позивач не зявився про місце та час судового засідання повідомлений у визначеному законом порядку, надав суду заяву про розгляд справи без його участі.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, посилаючись на доводи викладені в апеляційній скарзі, просив її задовольнити.

Заслухавши представника відповідача, доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Під час винесення рішення по справі суд виходив з того, що ним були встановлені факти про те, що згідно даних довідки №000850 до акту огляду медико-соціальної експертної комісії від 06 березня 2006 року, ОСОБА_3 була встановлена втрата працездатності 15% з 14 лютого 2006 року безстроково.

Як внутрішньо переміщена особа ОСОБА_3 отримував щомісячні страхові виплати у Відділені виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у місті Лисичанську.

Постановою відповідача від 02 лютого 2017 року №1208/52218/5145/24 позивачу було припинено виплату щомісячної грошової суми в разі часткової втрати працездатності з 01 лютого 2017 року з підстав відмови в продовженні страхових виплат згідно Протоколу №30 від 30 січня 2017 року міської комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, відповідно до п.13 Постанови КМУ від 08 червня .2016 року №365, у звязку з відсутністю за фактичним місцем проживання.

Позивач звертався на гарячу лінію відповідача про поновлення йому виплат з 01 лютого 2017 року.

Листами ВВД Фонду СНВ в м. Лисичанську Луганської області від 25 березня 2017 та 28 липня 2017 року ОСОБА_3 було повідомлено, що керуючись вимогами Порядку №365 відділення надіслало листа Управлінню праці та соціального захисту населення в м. Лисичанську про фактичне місце проживання та 30 січня 2017 року отримало витяг з Протоколу №30 засідання комісії про відмову у страхових виплатах, у звязку з відсутністю за фактичним місцем проживання. На підставі цього рішення відділенням винесено постанову від 02 лютого 2017 року про припинення страхових виплат з 01 лютого 2017 року.

Встановивши зазначені вище обставини, суд першої інстанції прийшов до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки порушено право позивача на мирне володіння своїм майном.

Колегія суддів судової палати вважає, що такий висновок суду в повній мірі відповідає вимогам закону та встановленим по справі обставинам.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Постановою Кабінету Міністрів України «ОСОБА_1 питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 08 червня 2016 року № 365 затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. (далі Порядок № 365).

Цей Порядок визначає механізм призначення (відновлення) внутрішньо переміщеним особам виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообовязкового державного соціального страхування.

Постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України № 20 від 11.12.2014 року, затверджено Порядок надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообовязковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення антитерористичної операції.

Наведеним Порядком передбачено, що особи, які тимчасово переміщені, мають право на призначення та/або продовження раніше призначених страхових виплат, страхових витрат на медичну та соціальну допомогу безпосередньо в робочих органах виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України за фактичним місцем проживання (перебування).

Аналіз наведеного законодавства дає підстави зробити висновок, що здійснення страхових виплат, в тому числі заборгованості із страхових виплат, здійснюється особам, які перебувають (перебували) у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями чи фізичними особами або були добровільно застраховані та переселилися, переміщені з тимчасово окупованої території, району проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації, мають право на надання матеріального забезпечення та соціальних послуг, за їх фактичним місцем проживання (перебування), що підтверджується довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції.

Відповідно до довідки від 09 грудня 2014 року № 924001930 про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції ОСОБА_3 зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_1, б. 6-а і перемістився з тимчасово окупованої території (району проведення антитерористичної операції) в АДРЕСА_1.

Гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб визначено Законом України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII (надалі - Закон № 1706-VII).

У розумінні абзацу першого частини першої статті 1 цього Закону, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об'єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 цього Закону факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення (ч. 2 цієї статті).

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону (ч. 1 ст. 5 Закону № 1706-VII).

Разом з тим, ст. 14 Закону № 1706-VII визначено, що внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Виходячи із системного аналізу вищенаведених норм, слід дійти висновку, що внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами, що й інші громадяни, які постійно проживають на території України.

Підстави припинення страхових виплат встановлені ст. 46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" відповідно до якої страхові виплати і надання соціальних послуг може бути припинено: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з'ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов'язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством.

Посилання апелянта на те, що відділення припинило виплату страхових сум позивачу не безпідставно, а згідно рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам є таким, що не відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Звертаючись до суду, позивач обґрунтовано зазначив, що його право на соціальний захист гарантується Конституцією України.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім'ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров'я; екологічної безпеки (пункти 1, 6).

Згідно зі ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 на території Луганської області розпочато антитерористичну операцію.

Згідно зі ст. 1 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

На теперішній час рішення про завершення проведення антитерористичної операції не прийнято.

Статтею 1 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII встановлено, що територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Згідно з Переліком населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, який затверджений розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р, на виконання абзацу третього пункту 5 статті 11 "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", місто Луганськ належить до такого населеного пункту.

Позивач перемістився із м. Луганськ до м. Лисичанськ Луганської області і його права як внутрішньо переміщеної особи захищено Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Враховуючи зазначене вище, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що право ОСОБА_3 на отримання страхових виплат діями Фонду порушені і підлягають судовому захисту шляхом скасування постанови відповідача від 02 лютого 2017 року про припинення виплати позивачу страхових виплат та зобовязання відновити страхові виплати.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції відповідно до вимог матеріального та процесуального права перевірив як доводи сторін так і заперечення на позовні вимоги та належним чином встановив фактичні обставини і прийшов до правильного висновку вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області в особі Лисичанського міського відділення відхилити.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 13 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: