Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Попович О.В., Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Управління у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про стягнення суми боргу за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Харківської області від 25 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 18 березня 2010 року між ним та ОСОБА_6 було укладено договір позики, за умовами якого він передав у власність ОСОБА_6 2 424 000 грн, що становило еквівалент 303 000 дол. США, які останній зобов'язався повернути в строк до 25 грудня 2012 року, але не менше ніж 40 000 грн, що є еквівалентом 5 000 дол. США, в квартал.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором,

18 березня 2010 року між ним та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавінда Н.О. за реєстровим № 1036, згідно з яким ОСОБА_5 передала йому в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

23 червня 2010 року ОСОБА_6 повернув йому добровільно частину позики в сумі 39 650 грн, що становило еквівалент 5 000 дол. США. Залишок суми позики, еквівалентний 298 000 дол. США, ОСОБА_6 повернути відмовився.

Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_6 своїх зобов'язань за договором позики, утворилась заборгованість , яка станом на 08 листопада 2014 року становила 4 546 632 грн 80 коп., яка складалась з суми неповернутої позики у розмірі 4 312 060 грн, що еквівалентно 298 000 дол. США, а також 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 25 грудня 2012 року по 08 листопада 2014 року у розмірі 234 572 грн 80 коп.

Беручи до уваги зазначене, ОСОБА_4 просив в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6 за договором позики від 18 березня 2010 року в розмірі 4 546 632 грн 80 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1; виселити ОСОБА_6, ОСОБА_5 та членів їх сім'ї з вказаної квартири.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24 листопада

2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 2 347 207 грн 25 коп., що складаються із суми позики у розмірі

2 224 350 грн та 3 % річних у розмірі 122 857 грн 25 коп.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6 звернуто стягнення на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1, яка має загальну площу 162,8 кв.м та належить на праві власності ОСОБА_5 на підставі договору дарування, посвідченого Лавінда Н.О., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 11 березня 2010 року, реєстровий № 944, шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах з початковою ціною, узгодженою сторонами у договорі іпотеки від 18 березня 2010 року, що дорівнює 2 424 000 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 25 жовтня

2016 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 листопада

2015 року в частині стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 грошових коштів в розмірі 2 347 207 грн 25 коп., що складається із суми позики в розмірі 2 224 350 грн та 3 % річних в розмірі 122 857 грн 25 коп.; стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_6, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 витрат по оплаті судового збору в розмірі 1 827 грн з кожного - скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з

ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 18 березня 2010 року в розмірі 7 640 869 грн, 3 % річних від прострочення суми в розмірі 878 595 грн 26 коп., а всього 8 519 464 грн 25 коп.

Стягнуто з ОСОБА_6, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір з кожного із них по 3 970 грн 68 коп.

Рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки змінено.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6 за договором позики від 18 березня 2010 року в розмірі 8 519 464 грн 25 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 115,9 кв.м, загальною площею 162,8 кв.м, що належить на праві власності ОСОБА_5 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавінда Н.О. 11 березня 2010 року за реєстровим № 944, шляхом продажу квартири на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною 5 429 000 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду в частині скасування рішення суду першої інстанції щодо розміру стягнутої заборгованості за договором позики та солідарного стягнення судових витрат, залишити в силі в цій частині рішення суду першої інстанції.

В іншій частині рішення суду апеляційної інстанції не оскаржується, а тому не підлягає перегляду в касаційному порядку.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 3 ст. 332 ЦПК Українисуд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до положень ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_6 належним чином своїх зобов'язань за договором позики не виконував, у зв'язку зі чим з нього підлягає стягненню заборгованість у розмірі 2 347 207 грн 25 коп. При цьому судом застосовано строки позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за ІІІ, IV квартали

2010 року, І та ІІ квартали 2011 року. Судові витрати судом було стягнуто солідарно із ОСОБА_6 та ОСОБА_5, з посиланням на положення ч. 1 ст. 88 ЦПК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 грошових коштів в розмірі

2 347 207 грн 25 коп., та солідарного стягнення судових витрат, ухвалюючи в цій частині нове рішення, суд апеляційної інстанції виходив із того, що розмір неповернутої позики складає 298 000 дол. США, що підлягає стягненню в еквіваленті до національної валюти на дату розгляду справи. Крім того, судом зазначено про відсутність правових підстав для солідарного стягнення судових витрат.

Висновок суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, наданим сторонами доказам та вимогам закону.

Встановлено, що 18 березня 2010 року між ОСОБА_4 та

ОСОБА_6 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_6 2 424 000 грн, що становило еквівалент

303 000 дол. США, які останній зобов'язався повернути ОСОБА_4 в строк до 25 грудня 2012 року, але не менше ніж 40 000 грн, що є еквівалентом

5 000 дол. США, в квартал.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором,

18 березня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавінда Н.О. за реєстровим № 1036, за умовами якого ОСОБА_5 передала в іпотеку ОСОБА_4 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Згідно заяви ОСОБА_4, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавінда Н.О. 23 червня

2010 року за реєстровим № 2427, він отримав від ОСОБА_6 в рахунок погашення заборгованості за договором позики частину боргу в розмірі

39 650 грн, що становило еквівалент 5 000 дол. США.

Відповідно до ст. 526 ЦК Українизобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Враховуючи, що ОСОБА_6 своїх зобов'язань за договором позики належним чином не виконує, сума неповернутої частини позики складає 298 000 дол. США, правильним є висновок суду апеляційної інстанції про наявність підстав для стягнення неповернутої частини позики, а також трьох відсотків річних, нарахованих у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

При цьому безпідставними є доводи касаційної скарги щодо незаконності стягнення заборгованості у доларах США, враховуючи, що при укладенні указаного договору позики сторони, відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, визначили в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент у іноземній валюті. При цьому судом апеляційної інстанції було враховано положення зазначеної статті та стягнуто суму заборгованості у валюті зобов'язання із зазначенням її гривневого еквіваленту.

Положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти (правова позиція Верховного Суду України, яка висловлена в постановах від 04 липня 2011 року № 3-62гс11, від 07 жовтня 2014 року № 3-133гс14).

Необґрунтованими є також доводи касаційної скарги про пропуск позивачем строку позовної давності щодо стягнення заборгованості по окремим платежам.

Згідно п. 2 договору позики сторони узгодили, що строк повернення позики є 25 грудня 2012 року, з даним позовом ОСОБА_4 звернувся у липні 2014 року, тобто в межах встановленого ст. 257 ЦК України строку.

Доводи ОСОБА_6 про необхідність обчислення строку позовної давності щодо кожного окремого платежу є безпідставними, оскільки зі змісту укладеного договору не вбачається погодження сторонами графіку сплати позики частинами з передбаченою відповідальністю за його невиконання.

Колегія суддів також погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про відсутність правових підстав для солідарного стягнення судових витрат.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_6 у касаційній скарзі, були предметом розгляду у суді апеляційної інстанції та при їх дослідженні і встановленні судом було дотримано норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків апеляційного суду не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про те, що судом апеляційної інстанції при скасуванні рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру заборгованості за договором позики та солідарного стягнення судових витрат, були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судового рішення.

Керуючись ч. 3 ст. 332, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 25 жовтня

2016 року в частині розміру стягнутої заборгованості за договором позики та розподілу судових витрат залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Попович

Л.М.Мазур

Т.О. Писана