АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8184/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Юзькова О.Л.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Вербової І.М., Поліщук Н.В.

при секретарі: Горбачовій І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 1 червня 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_4, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єременко Людмила Олексіївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Степаненко ВасильДанилович про визнання права власності на 1/2 частку квартири, визнання недійсним договору купівлі-продажу в частині покупця та визнання договору дарування на 1/2 частини квартири недійсним

та за позовом третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єременко Людмила Олексіївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Степаненко Дмитро Данилович про визнання права власності, визнання договорів купівлі-продажу нерухомості удаваними угодами в частині покупця.

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_3 звертаючись у березні 2016 року до суду з даним позовом, обґрунтовував свої вимоги тим, що він був зареєстрований та проживав разом із батьками у квартирі АДРЕСА_1. 22.02.1997 року позивач одружився з ОСОБА_6 та у подружжя ІНФОРМАЦІЯ_5 року народилась донька - ОСОБА_5 21.02.2001 року квартира була приватизована. Свідоцтво про право власності отримали ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 З метою поліпшення житлових умов родина прийняла рішення про продаж квартири АДРЕСА_1 та придбання двох квартир для окремого проживання. 16.01.2002 року розпорядженням опікунської ради Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації було надано дозвіл на продаж квартири, оскільки в помешканні проживала неповнолітня ОСОБА_5 за умови придбання трьохкімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2, яка буде належати дитині на праві власності. В зв'язку затриманням оформлення документів з боку попередніх власників квартири АДРЕСА_3 родина прийняла рішення про тимчасове оформлення договору купівлі - продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_4 на ім'я ОСОБА_5 з подальшим переоформленням на неї квартири АДРЕСА_5 по досягненню нею повноліття. 25.01.2002 року було оформлено продаж квартири по АДРЕСА_19 та оформлено купівлю квартири АДРЕСА_4 на ім'я ОСОБА_5, від імені якої діяв позивач. 15.05.2002 року позивачем в інтересах дитини оформлено договір на утримання квартири та постійно здійснювались всі комунальні платежі. У березні 2002 року ОСОБА_4 було здійснено купівлю - продаж квартири АДРЕСА_6 і в цій квартирі позивач разом з дружиною та донькою проживав до 2005 року. 19.05.2005 року зазначена квартира продана та замість неї придбана двокімнатна квартира АДРЕСА_7 - власник ОСОБА_4 і в цій квартирі відповідачі проживають до сьогодні. 13.04.2006 року шлюб між позивачем та ОСОБА_6 розірвано. Після розірвання шлюбу була досягнута домовленість, що позивач та третя особа проживають у квартирі по АДРЕСА_20, а відповідачі - в квартирі на АДРЕСА_21. Проте, попри домовленостей, квартира АДРЕСА_8 була 28.01.2016 року подарована ОСОБА_5 своїй матері - ОСОБА_6 Позивач вважає, що його права порушено, оскільки подарована квартира придбавалась позивачем для себе і ОСОБА_5, він здійснював всі необхідні платежі та проживав в ній. Зважаючи на викладене просить суд: визнати поважними причини пропуску строку позовної давності та поновити строк звернення за захистом порушеного права; визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_9 від 25.01.2002 року в частині покупця удаваним та визнати його покупцем за цим договором разом із ОСОБА_11 по частці за кожним; визнати договір дарування від 28.01.2016 pоку, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Єрмоленко Л.О. недійсним в частині квартири АДРЕСА_10 - належній ОСОБА_3

ОСОБА_4 заявила самостійні вимоги на предмет позову. Зазначила, що використовуючи квартиру АДРЕСА_8 як свою власність з січня 2002 року і до теперішнього часу, вона вільно володіла та користувалась спірною квартирою, робила ремонт, придбала необхідні меблі тощо. В лютому 2016 року стало відомо, що власником даної квартири за договором дарування укладеним ОСОБА_5 стала колишня дружина ОСОБА_3 Дійсним покупцем зазначеною квартири ОСОБА_4 вважає себе, а тому просила суд: визнати поважними причини пропуску строку позовної давності та поновити строк звернення за захистом порушеного права; визнати договір купівлі-продажу нерухомості від 25.01.2002 р. удаваним правочином в частині покупця; визнати договір купівлі-продажу нерухомості від 19.05.2005 року удаваною угодою в частині покупця; визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_11 а також право власності на квартиру АДРЕСА_12.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 1 червня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_4, третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору відмовлено.

Не погоджуючись із рішення суду ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали апеляційні скарги, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просили :

ОСОБА_3 змінити рішення у частині щодо відмови у задоволенні заявлених ним вимог. Рішення скасувати та прийняти нове, яким його позовні вимоги задовольнити. Вказуючи, що судом не було взято до уваги порушення норм ЦК України, а саме правочин укладався без наміру настання реальних правових наслідків, що обумовлені ним. При цьому мало місце укладання удаваного правочину, адже реальна домовленість між сторонами була щодо набуття в подальшому права власності на зазначену квартиру його матір'ю - ОСОБА_4 Але попередня домовленість не була виконана через те, що відповідно до договору дарування від 28.01.2016 року ОСОБА_5 була подарована квартира за адресою: АДРЕСА_13 на користь ОСОБА_6 Тобто, можна стверджувати, позивач та ОСОБА_5 не мали наміру виконувати попередню домовленість з ОСОБА_4, щодо переоформлення квартири за адресою: АДРЕСА_13 на користь ОСОБА_4

ОСОБА_4 ставила питання про зміну рішення у частині щодо відмови у задоволенні заявлених нею вимог, просила задовольнити ці вимоги. Зазначаючи, що висновок суду першої інстанції про обчислення строків позовної давності з часу укладання оспорюваного удаваного правочину (25.01.2002 року) є помилковим, а перебіг строку позовної давності розпочався саме з моменту коли вона дізналась про порушення свого права, тобто у 2016 році, і відповідно строк позовної давності для пред'явлення вимог не є пропущеним. Оскільки судом першої інстанції не було належним чином встановлено момент початку перебігу строку позовної давності було неправильно застосовано положення ст. 261 ЦК України та ч.4 ст. 267 ЦК України. Крім того, в оскаржуваному рішенні не зазначено підстав для відмови саме третій особі з самостійними вимогами ОСОБА_4 у задоволенні її позовної заяви. Про те, що у задоволенні її позовної заяви було відмовлено саме через застосування ч.4 ст. 267 ЦК України можна зробити припущення лише тому, що це стало причиною відмови позивачу ОСОБА_3

Позивач, третя особа, їх представники підтримали подані апеляційні с карги та просили суд їх задовольнити.

Відповідач та її представник у судовому засіданні не визнали подані апеляційні скарги, заперечували проти їх задоволення.

Інші учасники будучи належним чином повідомлені в судове засідання не з'явилися, поважність причин своєї неявки суду не повідомили.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність в силу вимог ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб що з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що подані апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено у судовому засіданні ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 належала на праві власності квартира АДРЕСА_14 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району м. Києва 21.02.2000 року, згідно з розпорядженням (наказом) від 21.02.2000 року за № 190.

25.01.2002 року власники зазначеної квартири здійснили її продаж, що підтверджується договором купівлі - продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненко В.Д.

Станом на день продажу квартири її співвласник ОСОБА_5 була неповнолітньою. Шевченківською районною у м. Києві державною адміністрацією було надано дозвіл законному представнику - ОСОБА_3 на продаж квартири АДРЕСА_14 від імені неповнолітньої доньки, при умові одночасного придбання трикімнатної квартири АДРЕСА_15, яка в цілому буде належати неповнолітній, з метою сімейного роз'їзду.

25.01.2002 року ОСОБА_3, від імені та в інтересах своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненко В.В., відповідно до якого він придбав квартиру АДРЕСА_16.

У березні 2002 року ОСОБА_4 було придбано на своє ім'я квартиру АДРЕСА_6, яку в 2005 році було продано з придбанням 19.05.2005 року за договором купівлі - продажу квартири АДРЕСА_22

28 січня 2016 року ОСОБА_5 вчинено договір дарування квартири АДРЕСА_17 на ім'я своєї матері - ОСОБА_14.

Згідно довідки КП УЖГ Шевченківського району м. Києва ОСОБА_5 (власник), ОСОБА_3 з 2002 року зареєстровані за адресою: АДРЕСА_23, ОСОБА_4 - з 2005 року.

ОСОБА_6 з 2005 року зареєстрована за адресою АДРЕСА_24 з 2005 pоку, власник особового рахунку - ОСОБА_4 (довідка КП УЖГ Святошинського району від 18.10.2006 pоку).

Також за довідкою вищезазначеної організації станом на 18.10.2006 року разом із ОСОБА_6 проживала її дочка ОСОБА_5 без реєстрації.

ОСОБА_3 після укладання договору купівлі - продажу квартири в інтересах дочки в 2002 році, були укладені відповідні договори про участь у витратах будинку та прибудинкової території.

Станом на 2016 рік, як вбачається з довідки Центру комунального сервісу в квартирі АДРЕСА_11 зареєстровані позивач, відповідачі та третя особа.

Сторонами не заперечувалось в судовому засіданні та обставина, що фактично ОСОБА_5, ОСОБА_6 проживають в АДРЕСА_25, а у квартирі АДРЕСА_11 проживають ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні заявлених позивачем та третьою особою по справі позовних вимог виходив з того, що домовленість сторін по переоформленню права власності на квартиру АДРЕСА_18 існувала з 2002 року, а отже про порушення своїх прав в розумінні вимог чинного законодавства вони були обізнані саме з цього часу. Під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про відсутність можливостей у позивача, третьої особи вчинити дії для виконання встановлених домовленостей, або відсутність об'єктивних можливостей для звернення до суду з позовом протягом встановленого строку для захисту своїх прав. Підстав для визнання поважними причин пропуску встановленого законом строку для звернення до суду зазначено не було.

Відмовляючи у задоволенні вимог позивача про визнання договору дарування недійсним суд першої інстанції вказував на те, що ОСОБА_5 як власник майна, набуття якого відбулось у відповідності до договору купівлі - продажу не була обмежена у своєму праві на розпорядження своєю власністю.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що при ухваленні судового рішення, судом першої інстанції не було взято до уваги положення п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 14 від 18.12.2009 року „ Про судове рішення у цивільній справі» , де встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

При цьому мотивувальна частина постановленого судового рішення не містить у собі юридичну оцінку та визначення відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, вимог. У той час, як встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обгрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду як таке що постановлено з порушенням норм матеріального права підлягає скасуванню з постановленням нового за правилами ст. 309 ЦПК України.

Як вбачається із матеріалів справи позивачем та третьою особою у відповідності до позовних заяв ставилися питання про „ визнання договорів купівлі - продажу нерухомості удаваними угодами в частині покупця", про визнання недійсним договору купівлі - продажу».

Оспорюваний сторонами договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_18 був укладений 25 січня 2002 року та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округ Степаненко В.Д.

Сторонами договору були: продавці - ОСОБА_16, ОСОБА_17, покупці - ОСОБА_3, який діяв від імені та в інтересах своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4.

У той же час розгляд справи про визнання зазначеного вище договору купівлі - продажу недійсним ( як в частині так і повністю відносно покупця) відбувався без залучення до розгляду осіб, які виступали як продавці у договорі.

Враховуючи, що суд не має право вирішувати питання про права та обов'язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, та беручи до уваги положення ст. 303 ЦПК України відповідно до якої під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вбачається, що суд апеляційної інстанції не наділений правом залучення до участі в справі осіб, які не були залучені судом першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що в задоволенні заявлених вимог як позивачу ОСОБА_3 так і третій особі по справі що заявляє самостійні вимоги ОСОБА_4 слід відмовити з зазначених вище підстав.

Однак, це не позбавляє їх права на подальше звернення до суду за захистом порушених прав з урахуванням дотримання норм процесуального права.

.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 309, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 червня 2017 року скасувати та постановити нове, за яким;

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення. Може бути оскаржено в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: