АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження №22-ц/791/1320/2017 Доповідач Полікарпова О.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2017 року жовтня місяця 26 дня колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючогоОСОБА_1
суддівОСОБА_2
ОСОБА_3
за участі секретаряОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на заочне рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 06 квітня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И Л А

У листопаді 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи його тим, що17.05.2016 р. між ним та відповідачкою було укладено договір позики, за умовами якого він надав у борг ОСОБА_5 грошові кошти та товар на суму 9970 грн. строком на пять місяців. Факт укладання між ними договору позики підтверджується власноручно написаною відповідачкою розпискою від 17.05.2016 року. У встановлений строк відповідачка борг не повернула, тому просив суд стягнути з неї зазначену суму, а також судові витрати.

Заочним рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 06 квітня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 заборгованість за договором позики в сумі 9970 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_5 подала на нього апеляційну скаргу і, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Апелянт зазначає, що судом було неповно зясовано всі фактичні обставини справи, оскільки позивачем грошові кошти і товар їй не передавалися, як це зазначено у розписці, позивач змусив її написати розписку під впливом тяжкої життєвої обставини, з чого слідує, що договір позики укладеним не був, проте суд не надав їй можливості довести факт ненадання позики.

Письмові заперечення на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходили.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами було укладено договір позики, що підтверджується розпискою. Враховуючи, що боржником не було виконано зобовязання за укладеним договором, суд стягнув заявлену позивачем суму боргу.

Проте погодитися із такими висновками суду колегія суддів не може.

Судом першої інстанції було встановлено, що 17.05.2016 року за договором позики ОСОБА_6 передав ОСОБА_5 гроші та товар на загальну суму 9970 грн., а вона зобов'язалася повернути позику до 17.10.2016 року, про що була складена відповідна розписка.

Так, зі змісту боргової розписки вбачається, що відповідачка «взяла із ларька №6 грошові кошти і товар на суму 9970 грн.», а також «зобовязалася повернути борг протягом пяти місяців» (а.с.3). При цьому, в розписці не зазначено, яку конкретно суму грошових коштів або кількість товару і по якій ціні відповідачка отримала. Також зі змісту розписки не вбачається, що гроші й товар їй позичив ОСОБА_6

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками ( ч. 2 ст.1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів, зазначена в ч.2 ст. 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідно також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Частина 2 ст.1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року №6-79цс14, від 11 листопада 2015 року №6-1967цс15, від 24 лютого 2016 року № 6-50цс16, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до частини першої ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із ст.ст.526, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином та у встановлені строки.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 посилається на той факт, що вона працювала продавцем у ФОП ОСОБА_6 на Дніпровському ринку в бутіку №6, з 28.10.2013 р. по 16.04.2016 р. включно. Під час проведення інвентаризації позивач виявив недостачу товару у розмірі 9970 грн. Оскільки їй потрібно було зберегти роботу, вона погодилась написати розписку про наявність боргу перед ним, при цьому ОСОБА_6 запевнив її, що він проведе повторну інвентаризацію товару.

Крім того, колегією суддів було встановлено, що 15.08.2016 року позивач звертався до Дніпровського ВП ХВП ГУНП в Херсонській області з заявою про те, що ОСОБА_5, маючи вільний доступ, таємно викрала з торгового кіоску грошові кошти та майно на загальну суму 9970 грн. (а.с.95-97).

В протоколі про допит потерпілого, він зазначив, що орендує торгове місце №6 на території комунального ринку (Дніпровський ринок). 08.05.2016 р. до нього з метою працевлаштування прийшла ОСОБА_5 і після проходження співбесіди протягом 8 днів він довірив їй екземпляр ключів від торгового ларька. Згодом ним, в присутності відповідачки було проведено перерахунок товару, під час якого виявлено відсутність товару, а саме: різної парфумерії, косметики, побутової хімії на суму 10250 грн., після чого ОСОБА_5 зізналася йому в крадіжці товару (а.с.98).

Постановою слідчого СВ Дніпровського ВП ХВП ГУНП в Херсонській області від 11.11.2016 р. кримінальне провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, у звязку з відсутністю в даному діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України (а.с.99).

В судовому засіданні позивач стверджував, що крадіжка товару та коштів не відносяться до позики за вказаною вище розпискою.

Проте, сукупність викладених вище доказів свідчить про те, що встановлені факти стосуються тих самих обставин. На користь такого висновку свідчить і зміст розписки: «взяла із ларька №6 грошові кошти і товар на суму 9970 грн.»

Також позивачем не було надано суду перелік товарів та не вказано розмір грошових коштів, що надавались ним у позику відповідачці, внаслідок чого, вказані обставини спростовують твердження позивача про укладання між сторонами договору позики.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У ч. 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

З урахування вищевикладеного, колегія суддів вважає недоведеним існування між сторонами договору позики та, відповідно, існування зобовязання відповідачки перед позивачем за договором.

Отже в задоволенні позову необхідно відмовити через його недоведеність.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не зясував обставин справи, які мають суттєве значення для правильного її вирішення та не встановив справжню природу спірних правовідносин, тому дійшов передчасного висновку про укладення між сторонами договору позики.

На підставі вказаного, рішення суду першої інстанції, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 підлягаю стягненню понесені нею судові витрати за подання апеляційної скарги в сумі 606 грн.32 коп.

Керуючись ст.ст. 88, 303, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Заочне рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 06 квітня 2017 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_6 у задоволенні позову.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 судові витрати в сумі 606 грн.32 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий підпис ОСОБА_1

Судді підпис ОСОБА_2

підпис ОСОБА_3

З оригіналом згідно:

Копія рішення оформлена 26 жовтня 2017 року

Рішення набрало законної сили 26 жовтня 2017 року

Суддя О.М. Полікарпова

Секретар

судового засідання ОСОБА_4