18.10.2017 Справа № 363/3436/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області у складі: головуючого судді: Баличевої М.Б., при секретарі Рибка І.Є., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду м. Вишгород цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальних збитків, заподіяних підприємству працівником, -

ВСТАНОВИВ:

Представник ТОВ «Комплекс Агромарс» уточнивши позовні вимоги звернувся з позовом в суд в якому просить стягнути з ОСОБА_1 на їх користь суму завданих збитків у розмірі 15 447 грн. 19 коп. та суму сплаченого судового збору в розмірі 1 378 грн. 00 коп.

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 04.07.2013 року згідно наказу № 598 КА/к-п відповідача було прийнято на роботу до ТОВ «Комплекс Агромарс» на посаду водія автофургону та рефрижератора DAF TE 86 NCA № НОМЕР_1 автоколони № 2 транспортного департаменту. Також 04.07.2013 року з відповідачем були укладені договори № 446-В від 04.07.2013 року та № 446-Е від 04.07.2013 року про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. 01.02.2014 року з Відповідачем було переукладено договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність № 196-В від 01.02.2014 року та № 196 - Е від 01.02.2014 року. Згідно наказу № 310 КА/к-п-д від 20.08.2014 року ОСОБА_1 було переведено водієм автофургону та рефрижератора DAF TE 96 NA № НОМЕР_2 цієї ж автоколони. Відповідно до наказу № 412/1 КА/к-п-д від 08.09.2015 року ОСОБА_1 було переведено водієм автофургону та рефрижератора DAF FT CF 85.410 № НОМЕР_3 цієї ж автоколони та доручено за його згодою виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора. Відповідно до договорів, ОСОБА_1 прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей, що було передбачено у кожному з укладених з відповідачем договорів. Протягом всієї роботи ОСОБА_1 на посаді водія - експедитора автоколони № 2 транспортного департаменту, відповідач неодноразово приймав під особисту матеріальну відповідальність м'ясо продукцію, для доставки її в пункт призначення, згідно видаткових (товарно - транспортних) накладних, накладних на переміщення, але під час передачі продукції контрагентам позивача, виявлялася її нестача, сам факт і розмір якої підтверджується складеними відповідно кожної недостачі Актами прийому - передачі та (або) Актами про розбіжності. Відповідно до Актів прийому - передачі, кількість продукції, що визначена в них, не відповідає фактичній кількості продукції, згідно товарно - транспортних накладних. На кожній товарно - транспортній накладній є підпис відповідача, який засвідчує факт прийняття товару (м'ясопродукції) до перевезення, в об'ємі та вигляді зазначеному в накладних, а відповідно до актів прийому - передачі продукції, встановлено, що кількість привезеного контрагентам товару менша ніж у накладній. Отже, ОСОБА_1 не виконав належним чином покладені на нього обов'язки, внаслідок чого позивач зазнав значних матеріальних збитків. Крім того, з відповідача в рахунок погашення заборгованості було утримано 226 грн. 52 коп., непогашена сума збитків становить 15 447 грн. 19 коп. Наказом від 12.10.2015 року № 994 КА/к-з ОСОБА_1 був звільнений за власним бажанням. Оскільки в добровільному порядку відповідач відшкодовувати шкоду не погоджується, тому ТОВ «Комплекс Агромарс» змушено звернутись до суду з названим позовом.

В судове засідання представник позивача не з'явилась, через канцелярію суду надала заяву, якою просила розглянути справу у її відсутність, уточнені позовні вимоги підтримала і просила суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, через канцелярію суду надав заяву, якою просив розглянути справу у його відсутність, уточнені позовні вимоги не визнав, на підставі чого ним були надані письмові заперечення, просив суд відмовити у задоволенні уточненої позовної заяви з причин необґрунтованості позовних вимог, а також пропуску без поважних причин строку позовної давності.

Суд, дослідивши письмові докази по справі вважає, що уточнений позов не обґрунтований і не підлягає задоволенню з наступник підстав.

Так, в судовому засіданні встановлено, що відповідно до наказу № № 598 КА/к-п від 04.07.2013 року відповідача було прийнято на роботу до ТОВ «Комплекс Агромарс» на посаду водія автофургону та рефрижератора DAF TE 86 NCA № НОМЕР_1 автоколони № 2 транспортного департаменту.

04.07.2013 року з ОСОБА_2 були укладені договори № 446-В від 04.07.2013 року та № 446-Е від 04.07.2013 року про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

01.02.2014 року з відповідачем було переукладено договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність № 196-В від 01.02.2014 року та № 196 - Е від 01.02.2014 року.

Згідно наказу № 310 КА/к-п-д від 20.08.2014 року ОСОБА_1 було переведено водієм автофургону та рефрижератора DAF TE 96 NA № НОМЕР_2 цієї ж автоколони.

Відповідно до наказу № 412/1 КА/к-п-д від 08.09.2015 року відповідача було переведено водієм автофургону та рефрижератора DAF FT CF 85.410 № НОМЕР_3 цієї ж автоколони та доручено за його згодою виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора.

Відповідно до вищевказаних договорів, ОСОБА_1 прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей, що було передбачено у кожному з укладених з відповідачем договорів.

Протягом всієї роботи ОСОБА_1 на посаді водія - експедитора автоколони № 2 транспортного департаменту, неодноразово приймав під особисту матеріальну відповідальність м'ясопродукцію, для доставки її в пункт призначення, згідно видаткових (товарно - транспортних) накладних, накладних на переміщення.

Відповідно до Актів прийому - передачі, було встановлено, що кількість продукції, визначена в них, не відповідає фактичній кількості продукції, згідно товарно - транспортних накладних, на кожній товарно - транспортній накладній є підпис відповідача, який засвідчує факт прийняття товару (м'ясопродукції) до перевезення, в об'ємі та вигляді зазначеному в накладних, а відповідно до актів прийому - передачі продукції, встановлено, що кількість привезеного контрагентам товару менша ніж у накладній.

Згідно п. 3 договорів про повну індивідуальну відповідальність № 446-В, № 446-Е від 04липня 2013 року та № 196-В, № 196-Е від 01 лютого 2014 року, передбачено, що у випадку незабезпечення з вини працівника збереження ввірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру збитків, завданих підприємству, та їх відшкодування відбувається за рахунок працівника у терміни, погоджені з підприємством та у відповідності до чинного законодавства.

В свою чергу підприємство зобов'язується створювати працівникові умови, необхідні для нормальної праці та забезпечення повного збереження ввірених йому матеріальних цінностей, знайомити працівника з чинним законодавством щодо матеріальної відповідальності працівників за збитки, нанесені підприємству, установі, організації, а також із чинними інструкціями, нормативами та правилами збереження, приймання, обробки, продажу (збуту), перевезення або застосування у процесі виробництва переданих йому матеріальних цінностей.

Пунктом 4 цих же договорів передбачено, що працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо збитки завдані не з його вини.

Згідно інформації щодо кількості убутку м'ясопродукції перевезеної водієм ОСОБА_1 за період з 04.07.2013 року по 12.10.2015 року наданої ТОВ «Комплекс Агромарс», заборгованість ОСОБА_1 перед ТОВ «Комплекс Агромарс» по завданим збиткам склала 15 673 грн. 71 коп.

Водночас, станом на день подання позову до суду з ОСОБА_2 в рахунок погашення вказаної заборгованості, було утримано 226 грн. 52 коп., а тому непогашена сума збитків завданих ОСОБА_1 становить 15 447 грн. 19 коп.

Виконуючи свої трудові обовязки відповідач здійснював приймання, доставку та передачу контрагентам різноманітної м'ясопродукції охолоджених тушки курчат-бройлерів, а також серця, печінка, крила, стегна, гомілки, шиї, голів, лапок.

Вказані товари ОСОБА_1 перевозив на склади багатьох міст України, що підтверджується видатковими (товарно-транспортними) накладними, актами прийому-передачі продукції (актами звірки).

Згідно з ч.1 ст.134 Кодексу Законів про працю України працівники несуть повну матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у тому числі у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст.135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому на зберігання.

Відповідно ч.1 ст.135-3 Кодексу Законів про працю України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей з вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди.

Згідно з ч.2 ст.130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний звязок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала.

Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обовязків, грошові виплати.

З урахуванням викладеного до категорії прямої дійсної шкоди належать:

а) недостача матеріальних цінностей, виявлена у матеріально відповідальної особи або в іншої особи, якій матеріальні цінності передані у звязку з виконанням нею трудових обовязків. Матеріальна відповідальність за недостачу матеріальних цінностей можлива лише в разі недостачі понад норму природної втрати. Якщо втрата природна, то притягнення працівника до матеріальної відповідальності неможливе. Якщо ж власник доведе, що втрата, хоч і не перевищує межі норм природної, не є природною, а спричинена винними діями працівника, то притягнення до матеріальної відповідальності можливе. Про недостачу мова йде у всіх випадках, коли працівник зобовязаний відзвітувати про отримані матеріальні цінності, а при звіті (інвентаризації) виявиться їх менша кількість. При цьому термін «недостача» не розкриває причини зменшення кількості матеріальних цінностей;

б) втрата матеріальних цінностей. Під утратою розуміються такі випадки, коли майно було в наявності, а потім воно зникло, його не стало, незалежно від причин, з яких це трапилося;

в) знищення матеріальних цінностей. Частіше знищення як підстава матеріальної відповідальності буває повязана із дією стихійних сил, якщо можливість руйнівної дії цих сил зумовлена виною працівника. Вогонь це стихія. Та він може бути викликаний порушенням працівником правил пожежної безпеки;

г) пошкодження матеріальних цінностей (сума прямої дійсної шкоди при цьому дорівнює сумі, на яку знизилася вартість матеріальних цінностей, або сумі витрат на відновлення відповідних обєктів);

д) зіпсуття матеріальних цінностей це втрата матеріальними цінностями їх споживчих якостей;

е) неможливість стягнути вартість матеріальних цінностей, яких не вистачає, з постачальника (перевізника), який передав матеріальні цінності з недостачею. Таке трапляється, коли під час приймання продукції або товарів від постачальника під час приймання вантажу від органів транспорту виявляється недостача;

є) шкода, спричинена незаконним продажем товарів за зниженою ціною. Це може бути викликане помилкою в застосуванні прейскурантів, що були належно затверджені, неправильним калькулюванням ціни тощо, якщо можливість стягнення відповідних сум з контрагента за договором, що придбав товари за зниженою ціною, втрачена;

ж) витрати, спричинені незаконними або необґрунтованими виплатами (переплатами) за цивільно-правовими договорами, на користь державного і місцевого бюджетів, спеціальних фондів соціального страхування, коли можливість стягнення таких виплат (переплат) з організацій, які їх одержали, втрачена;

з) витрати, спричинені зайвими виплатами на користь працівників (основної та додаткової заробітної плати, сум компенсацій, допомоги по загальнообовязковому державному соціальному страхуванню, інших виплат), при відсутності можливості стягнення цих сум із працівників, які безпідставно одержали відповідні суми (з огляду на п.1 ч.2 ст.127 КЗпП такі можливості часто є відсутніми).

До категорії прямої дійсної шкоди належать і безпідставні натуральні виплати (видачі) на користь працівників;

и) сплачені на користь контрагентів за цивільно-правовими договорами, державного чи місцевого бюджетів, державних органів суми неустойки, фінансових санкцій, пені. Проте у п.4 постанови Пленуму ВС №14 звернуто увагу на недопустимість стягнення з працівника шкоди, заподіяної списанням з рахунків підприємств у дохід держави одержаного ними прибутку. Нестягнена з боржника неустойка не може бути віднесена до прямої дійсної шкоди. Це неодержаний прибуток.

і) виплати на користь інших субєктів у порядку відшкодування шкоди, оскільки організація відповідає за шкоду, заподіяну діями її працівників. Підкреслимо, що притягнення до матеріальної відповідальності в цьому випадку, як і завжди, можливе, коли дії працівника кваліфікуються як невиконання або неналежне виконання трудових обовязків;

ї) не стягнена з боржника дебіторська заборгованість, коли можливість її стягнення втрачена у звязку із закінченням строку позовної давності чи з інших причин (наприклад, у звязку з ліквідацією юридичної особи-боржника);

й) не стягнена з боржника шкода (за винятком тієї частини шкоди, яка належить до категорії неодержаного прибутку), якщо можливість її стягнення втрачена.

Протиправна поведінка працівника це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обовязки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями підприємств, установ та організацій.

Формами протиправної поведінки працівника є протиправна дія чи протиправна бездіяльність.

Обов'язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина.

Зі змісту ч.2 ст.130 КЗпП України матеріальна відповідальність працівника настає тільки за наявності його вини в заподіянні підприємству, установі, організації майнової шкоди.

Трудове законодавство не містить визначення вини. Тому слід використовувати визначення вини, викладене в статтях 23-25 Кримінального кодексу з урахуванням особливостей трудових правовідносин.

Вина працівника це його психічне ставлення до вчинюваної дії чи бездіяльності та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.

Отже, працівник визнається винним у заподіянні шкоди, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно або з необережності (за винятком випадків, коли шкоду нанесено джерелом підвищеної небезпеки).

Умисел характеризується тим, що працівник усвідомлює протиправність свого діяння (дії чи бездіяльності), а також передбачає негативні наслідки своєї протиправної поведінки та бажає або свідомо допускає їх настання.

Необережність працівника, яка спричинила шкоду, як правило, полягає в недостатній передбачливості при виконанні трудових обовязків: працівник або не передбачив негативних наслідків своєї дії чи бездіяльності, хоча міг і повинен був передбачити їх; або передбачив, однак легковажно понадіявся їх попередити.

Якщо працівник усвідомлював, що в його діях не виявляється належна турботливість про збереження майна власника, якщо він передбачав можливість настання прямої дійсної шкоди, але легковажно розраховував запобігти цим наслідкам, має місце необережна вина працівника у формі самовпевненості.

Якщо працівник не усвідомлював, що в його діях немає належної турботливості про збереження майна власника, якщо він не передбачав можливості заподіяння майну власника прямої дійсної шкоди, хоча за обставин, що склалися, міг і повинен був це усвідомлювати, у діях працівника є ознака необережної вини у формі недбалості.

Самовпевненість та недбалість також не виділяються в КЗпП, але ці дві форми необережної вини також можуть враховуватися при визначенні розміру прямої дійсної шкоди, що підлягає покриттю працівником відповідно до ч.1 ст.137 КЗпП.

Матеріальна відповідальність за трудовим законодавством настає незалежно від форми вини працівника: умислу чи необережності. Форма вини впливає на вид та межі матеріальної відповідальності.

Так, п.1 ч.1 ст.133 КЗпП встановлює обмежену матеріальну відповідальність за зіпсуття або знищення через недбалість матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих працівникові в користування. За умисне знищення та умисне зіпсуття того ж майна п.5 ч.1 ст.134 КЗпП встановлена повна матеріальна відповідальність.

Причинний зв'язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і майновою шкодою, яка сталася, повинен бути прямим (безпосереднім).

Прямий зв'язок це такий, за якого майнова шкода безпосередньо, з неминучістю випливає з дій чи бездіяльності працівника.

У будь-якому разі працівник повинен нести матеріальну відповідальність лише за ту частину шкоди, яка безпосередньо випливає з його дій чи бездіяльності.

Адже згідно зі змістом ч.2 ст.130 КЗпП, матеріальна відповідальність працівника за трудовим правовідношенням має особистий характер. Це пов'язано з тим, що виконувати доручену йому роботу працівник повинен особисто (ст.30 КЗпП).

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов'язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Суд не може прийняти до уваги акти про відмову працівника з ознайомленням під підпис з наказом про відшкодування збитків № Н - 4195 від 31 січня 2014 року; № Н - 4320 від 10 лютого 2014 року; № Н - 4372 від 20 лютого 2014 року; № Н-4514 від 28 лютого 2014 року; № Н-4791 від 20 березня 2014 року; № Н-5107 від 10 квітня 2014 року; № Н - 5164 від 20 квітня 2014 року; № Н-5385 від 30.04.2014 року; № Н-5622 від 20 травня 2014 року; № Н-5957 від 10 червня 2014 року; № Н-6056 від 20 червня 2014 року; № Н-6351 від 10 липня 2014 року; № Н-6465 від 20 липня 2014 року; № Н - 6730 від 10 серпня 2014 року; № Н-6739 від 20 серпня 2014 року; № Н-6909 від 31 серпня 2014 року; № Н-7234 від 20 вересня 2014 року; № Н - 7324 від 30 вересня 2014 року; № Н- 7503 від 10 жовтня 2014 року; № Н - 7803 від 31.10.2014 року; № Н- 7978 від 10 листопада 2014 року; № Н - 8043 від 20 листопада 2014 року; № Н - 8153 від 30 листопада 2014 року; № Н - 8436 від 20.12.2014 року; № Н-9180 від 20 січня 2015 року; № Н-9310 від 31 січня 2015 року; № Н-9486 від 10 лютого 2015 року; № Н-9596 від 20 лютого 2015 року; № Н-9957 від 28 лютого 2015 року; № Н-10017 від 10 березня 2015 року; № Н-10385 від 20 березня 2015 року; №Н-10427 від 31 березня 2015 року; №Н-10747 від 20 квітня 2015 року; № Н-10827 від 30 квітня 2015 року; № Н-11048 від 20 травня 2015 року; № Н-11148 від 31 травня 2015 року; № Н-11382 від 20 червня 2015 року; № Н-11502 від 30 червня 2015 року; № Н-11719 від 20 липня 2015 року; №Н-11859 від 31 липня 2015 року, оскільки жодних належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 було повідомлено належним чином про необхідність ознайомитися з наказом суду не надано.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що представником позивача не надано суду жодного належного доказу наявності протиправної поведінки ОСОБА_1, або його винних дій чи бездіяльності, що призвели до нестачі м'ясопродукції, а також причинного звязку між його винними діями чи бездіяльністю і шкодою, що настала, отже за таких обставин уточнені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Щодо строку позовної давності, який було заявлено представником відповідача в даному випадку не може застосовуватись, оскільки уточнені позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» є необгрунтованими.

Керуючись ст. ст. 5-11, 60, 61, 209. 212-215, 218 ЦПК України, на підставі. ст.130, 133, 134, 135-1, 135-3 КЗпП України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволені уточненої позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальних збитків, заподіяних підприємству працівником відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня його отримання копії цього рішення в апеляційний суд Київської області через Вишгородський районний суд Київської області.

Головуючий М.Б. Баличева