Справа № 522/557/17
Провадження № 2/522/8578/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2017 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі:

судді - Тарасова А.В.

за участю секретаря судового засідання - Бондаренко Т.М.,

розглянувши в залі суду в м. Одесі позовну заяву Всеукраїнської громадської організації «Українське товариство глухих» до ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси, 12.01.2017 року звернувся позивач із позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно, зазначаючи, що 12.05.1998 року Одеське виробниче обєднання «Електрик» за договором дарування передало у власність позивачу частину спірного гуртожитку за адресою м. Одеса, вул. Сегедська, 7-а.

15.05.1998 року, позивач та ТОВ «Фаїна» (нині ТОВ НДПФ «Проект-Центр) власник гуртожитку, змінили договір від 15.05.1998 року, за яким частка позивача склала 18/20 частки, а частка ТОВ «Фаїна» склала 2/20 частину спірного гуртожитку.

18.06.1998 року співвласники приміщення змінили договір від 15.05.1998 року за яким частки позивача склала 19/20 частки, а ТОВ «Фаїна» - 1/20 частина гуртожитку.

06.07.2005 року ОПО «Електрик» передав за біржовою угодою у власність ОСОБА_1 19/20 частки спірного гуртожитку.

Позивач зазначає, що оскільки угода, посвідчена на біржі від 06.07.2005 року нотаріально не посвідчена, договір є нікчемним.

Враховуючи те, що відповідач незаконного володіє вказаним обєктом нерухомості за біржовою угодою, позивач просить визнати за ним право власності на 19/20 частин гуртожитку за адресою м. Одеса, вул. Сегедська, 7-а в м. О десі.

У судове засідання 25.10.2017 року, позивач не зявився, про дату час і місце судового засідання повідомлявся належним чином. Згідно поданої 01.06.2017 року заяви, просив розглянути справу, за відсутністю представника позивача (а.с. 37).

Відповідач до суду також не зявився, повідомлявся рекомендованою кореспонденцією про дату час і місце судового засідання.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позовної заяви слід відмовити.

Так, звертаючись із позовною заявою, позивач посилався на перебування частини гуртожитку у власності позивача, про що надав копію договору дарування, укладеного в простій письмовій формі, згідно якого вбачається, що Одеське виробниче обєднання «Електрик» подарувала Всеукраїнській громадській організації «Українське товариство глухих» частину гуртожитку за адресою м. Одеса, вул. Сегедська, 7 «а».

15.05.1998 року між ТОВ «Фаїна» та Українським товариством глухих, також в простій письмові формі, укладений договір про визнання часток в спільному майні, згідно якої сторони визначились, що Всеукраїнської громадської організації «Українське товариство глухих» належить 18/20 частини гуртожитку, а ТОВ «Фаїна» - 2/20 частин гуртожитку. 18.06.1998 року за аналогічним договором, сторони змінили частки, відповідно на 19/20 частину та 1/20 частину гуртожитку.

Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого Одеською універсальною товарною біржею CIP від 06.07.2005 року, Одеське виробниче обєднання «Електрик» подарувало ОСОБА_2 19/20 частин гуртожитку за адресою м. Одеса, вул. Сегедська, 7 «А».

Відмовляючи в задоволенні позову, суд насамперед виходить з його необґрунтованості.

Так, обґрунтовуючи належність на праві власності 19/20 частин гуртожитку, позивач посилається на факт укладення договору дарування, який не був нотаріально посвідчений.

Аналіз договору дарування від 02.07.1996 р. показує, що він укладений у простій письмовій формі, відповідно до вимог ст. 44 Цивільного кодексу, при цьому матеріалами справи не підтверджується факт наявності у продавця права продажу цього об'єкту .

Згідно зі ст. 128 Цивільного кодексу УРСР, який діяв на момент укладення договору дарування, право власності у набувача майна по договору виникає з моменту передачі речі, якщо інше не встановлено законом або договором.

Аналіз договору дарування від 12.05.1998 р. свідчить, про те, що право власності на нерухоме майно виникає з моменту підписання вказаного договору.

Крім того, відповідно до ст. 227 Цивільного кодексу УРСР 1963 року дотримання форми нотаріального посвідчення вимагалося виключно при укладанні договору купівлі-продажу житлового будинку, у якому хоча б однією із сторін договору є громадянин. Таким чином, Цивільний кодекс УРСР 1963 року не містив

норми про обов'язковість нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу будь-якого іншого нерухомого майна, укладених між юридичними особами.

Разом з тим, суду не надано доказів того, що дарувателю дійсно належало вказане приміщення, не заявлено відповідних клопотань про витребування доказів, на підтвердження вказаних обставин.

Крім того, надаючи оцінку договору купівлі-продажу, посвідченого на Одеській універсальній товарній біржі від 06.07.2005 року, суд зазначає, що вказаний договір був посвідчений після набрання чинності ЦК України, а відтак враховуючи, те, що предметом договору є нерухоме майно, є нікчемним.

Згідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Так, відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Таким чином, суд вважає, що відповідач не є власником вказаного майна, відомості щодо його невизнання права власності, які проявляються у конкретних перешкоджаючих позивачу діях, матеріали справи не містять.

Суд критично ставиться, щодо листа поданого ОСОБА_3 на адресу Всеукраїнської громадської організації «Українське товариство глухих» щодо не визнання права власності, оскільки вбачає його штучний характер.

Інших доказів, окрім поданої ОСОБА_3 заяви від 16.01.2014 року, які б підтверджували наявність передбачених ст. 392 ЦК України підстав для визнання права власності, матеріали справи не містять.

Крім того, позивачем не обґрунтовані, підстави укладенні договору про визначення часток в спільному майні з боку ТОВ «Фаїна». Суд враховує, що на вказаних договорах відсутні печатки ТОВ «Фаїна»,проставлення яких було обовязково за діючим на час укладення договорів законодавством, та не обґрунтовано, чому на якій підставі ТОВ «Фаїна» уклала вказані договори, тоді як власником гуртожитку є Одеське виробниче обєднання «Електрик». Так, незважаючи на зазначення необхідності вказаних обставин в ухвалі про залишення позову без руху від 16.01.2017 року, позивач до вимог суду уваги не звернув, не надав відповідних доказів щодо вказаних обставин.

За таких обставин, суд вважає, що позивачем не доведений факт порушеного права, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Так, відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 208, 212, 214 216 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Всеукраїнської громадської організації «Українське товариство глухих» до ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.В. Тарасов

25 жовтня 2017 року