Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2017 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Ларіонової Н. М. ,

при секретарі Калашніковій Л.Д., Горбані О.В.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1,

представників відповідача - Сердійчука О.Л., Савчука О.Г., Юра М.А.,

розглянувши у відкритому в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» (надалі ПАТ «Банк «Київська Русь») про припинення зобов'язання за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до районного суду з позовом та просить припинити зобов»язання між ним та відповідачем за кредитним договором № 7146-45.1/8-2 від 25.02.2008 р.

Позов мотивований тим, що 25.02.2008 р. між ним та ПАТ «Банк «Київська Русь» було укладено кредитний договір № 7146-45.1/8-2, за умовами якого Банк надав позивачу кошти у розмірі 8 500 000,0 грн. для придбання восьми земельних ділянок у м. Вишневе для житлової забудови, згодом вказані ділянки були придбані ОСОБА_5 та передані відповідачу в іпотеку в якості виконання зобов'язань за кредитним договором. Через фінансову кризу будівельна компанія до будівництва не приступила, земельні ділянки впали у ціні, що унеможливило позивача повернути кредит. Позивач вказує, що у листопаді 2011 року до нього звернувся працівник ПАТ «Банк «Київська Русь» ОСОБА_6 з пропозицією про врегулювання існуючої заборгованості та 24.11.20011 року між ним та Банком було підписано протокол про врегулювання заборгованості за кредитним договором, а згодом позивач дав згоду відповідачу на реалізацію земельних ділянок, що знаходилися в іпотеці ПАТ «Банк «Київська Русь». 28.12.2012 року між ОСОБА_5 та відповідачем було укладено ще один протокол про врегулювання заборгованості, умови якого позивач виконав належним чином, а саме: надав представнику відповідача довіреність, згідно якої він мав право подавати документи на виготовлення державних актів на право власності на земельні ділянки, що є предметом іпотеки, передав представнику відповідача оригінали договорів купівлі-продажу на земельні ділянки, що знаходяться в іпотеці, уклав з дозволу ПАТ «Банк «Київська Русь» та у присутності їх представника договори купівлі-продажу земельних ділянок за ринковою ціною, грошові кошти за якими отримав представник відповідача ОСОБА_6 Однак, відповідач відмовляється виконувати взяті на себе зобов'язання за протокол про врегулювання заборгованості від 28.12.2012 року - не бажає припинити вимоги позивача щодо виконання зобов'язань за кредитним договором № 7146-45.1/8-2 від 25.02.2008 р. та не надає необхідні документи, що засвідчують припинення вимог. Крім того, позивач зазначив, що вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.12.2014 р. ОСОБА_6, який працював на посаді начальника Управління забезпечення функціонування майнових активів та реалізації заставного майна Департаменту по роботі з проблемними активами ПАТ «Банк «Київська Русь» визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України, що свідчить про умисне ухилення службових осіб ПАТ «Банк «Київська Русь» від виконання умов протоколів про врегулювання заборгованості від 24.11.2011 р. та 28.12.2012 р. Посилаючись на те, що права його порушені, позивач звернувся до суду для їх захисту.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов у повному обсязі та надав пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам, з обґрунтуваннями підстав, наведених у позові. Додав, що 17.03.2013 р. він передав кошти в розмірі 1 732 002,0 грн. особисто ОСОБА_6, який за фактом шахрайських дій щодо заволодіння коштами позивача, був засуджений вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.12.2014 р. В кримінальному провадженні цивільний позов про стягнення з ОСОБА_6 він не заявляв, і на теперішній час в порядку цивільного судочинства такий позов не заявлявся. Стверджує, що оскільки він передав кошти безпосередньо ОСОБА_6, який на той момент був працівником відповідача, а не вніс ці кошти в касу банку, то він виконав свої зобов'язання за кредитним договором.

Представники відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні, подавши письмові заперечення. Зазначили, що позивачем не виконано умови кредитного договору, оскільки ним не було внесено в касу банку грошових коштів на погашення кредиту. Вказали, що кредитним договором № 7146-45.1/8-2 від 25.02.2008 р. не передбачено право приймання грошових коштів в рахунок погашення кредитної заборгованості від третіх осіб та вони не уповноважували ОСОБА_6 отримувати кошти від реалізації предметів іпотеки, а тому відсутні підстави для задоволення позову. Зазначили про те, що Банк також є потерпілою стороною, оскільки кошти від продажу предмета іпотеки не надійшли в касу Банку.

Суд, вислухавши пояснення сторін, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до таких висновків.

Судом встановлено, що 25.02.2008 року між позивачем та АБ «Київська Русь», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Київська Русь», було укладено кредитний договір № 7146-45.1/8-2.

Відповідно до умов даного договору Банк надав ОСОБА_5 кредит у розмірі 8 500 000 грн., зі сплатою 17% річних, терміном до 23.02.2009 року.

У судовому засіданні представник позивача не заперечував факт отримання позивачем кредитних коштів у сумі 8 500 000 грн.

Вказані кредитні кошти були використані для придбання восьми земельних ділянок у м. Вишневе Київськеої області для житлової забудови, згодом вказані ділянки ОСОБА_5 були передані відповідачу в іпотеку в якості виконання зобов'язань за кредитним договором.

У судовому засіданні представник позивача пояснював, що через фінансову кризу будівельна компанія до будівництва не приступила, земельні ділянки впали у ціні, що унеможливило позивача повернути кредит.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.11.20011 року між позивачем та Банком було підписано протокол про врегулювання заборгованості за кредитом, згідно якого позивач дав згоду відповідачу на реалізацію земельних ділянок, що знаходилися в іпотеці у ПАТ «Банк «Київська Русь».

28.12.2012 року між ОСОБА_5 та відповідачем було укладено ще один протокол про врегулювання заборгованості.

Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, посилається на те, що умови протоколу від 28.12.2012 р. ним виконано належним чином, а саме: він надав представнику відповідача довіреність, згідно якої він мав право подавати документи на виготовлення державних актів на право власності на земельні ділянки, що є предметом іпотеки, передав представнику відповідача оригінали договорів купівлі-продажу на земельні ділянки, що знаходяться в іпотеці, уклав з дозволу ПАТ «Банк «Київська Русь» та у присутності їх представника договори купівлі-продажу земельних ділянок за ринковою ціною, грошові кошти за якими отримав представник відповідача ОСОБА_6, тобто свої зобов'язання він виконав, а відповідач умови вказаного протоколу не виконує.

Матеріали справи свідчать, що вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.12.2014 р. ОСОБА_6, який працював на посаді начальника Управління забезпечення функціонування майнових активів та реалізації заставного майна Департаменту по роботі з проблемними активами ПАТ «Банк «Київська Русь» визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України (заволодіння майном шляхом обману (шахрайство), вчинене в особливо великих розмірах).

Зі змісту вироку вбачається, що ОСОБА_6 скористався довірою ОСОБА_5 та отримав від нього грошові кошти від продажу предмета іпотеки - земельних ділянок, начебто для передачі коштів в банк на погашення кредитної заборгованості. Від пред'явлення цивільного позову під час розгляду кримінального провадження потерпілий ОСОБА_5 відмовився, у зв'язку з тим, що має намір позиватися до ОСОБА_6 в порядку цивільного судочинства.

Даним вироком встановлено, що ОСОБА_6, не будучи уповноваженою особою Банку «Київська Русь» на отримання коштів, ввівши позичальника ОСОБА_5 в оману, в період з 28.12.2013 р. по 12.07.2013 р. заволодів належними йому грошовими коштами в особливо великих розмірах в загальній сумі 1 732 002,0 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, обов»язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

В судовому засіданні представником позивача зазначено на те, що позивач не звертався до ОСОБА_6 в порядку цивільного судочинства з позовом про стягнення

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Позивач вважає, що оскільки ним грошові кошти від продажу предметів іпотеки були передані ОСОБА_6, який на той час був працівником банку, і це відбувалось як виконання передачі коштів в банк на погашення кредитної заборгованості, то і зобов'язання ним виконано.

Однак, з кредитного договору, укладеного між позивачем та відповідачем 25.02.2008 р., вбачається, що сторони домовилися про наступне: «Позичальник зобов'язаний повернути кредит, отриманий згідно з цим договором та сплатити відсотки за його користування, шляхом внесення готівки в касу Кредитодавця, або безготівковим перерахуванням з власного рахунку, остаточне погашення кредиту здійснити не пізніше 23.02.2009 року» (п.2.1).

Також представники відповідача вказували на те, що лише у разі внесення Позичальником грошових коштів в касу Кредитодавця, його зобов'язання вважається виконаним належним чином. Перешкод для внесення коштів позивачем до каси банку не було

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України.

У матеріалах справи відсутні докази внесення позивачем коштів за кредитним договором через касу Банку, а також відсутні докази визнання банком факту припинення зобов'язань.

Крім того, кредитним договором № 7146-45.1/8-2 від 25.02.2008 р. не передбачено право приймання грошових коштів в рахунок погашення кредитної заборгованості від третіх осіб.

Суду не надано доказів того, що ПАТ «Банк «Київська Русь» уповноважували ОСОБА_6 отримувати кошти від реалізації предметів іпотеки.

Твердження сторони позивача про те, що передачею коштів ОСОБА_6 він виконав перед Банком зобов'язання за кредитним договором не засновані на законі.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону та є безпідставними, а тому не підлягають задоволенню.

Відповіднл до ст.88 ЦПК України сплачений позивачем при подачі позову судовий збір не підлягає поверненню, оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного, ст. ст. 509, 598, 599, 626, 629, керуючись ст.ст.3, 10, 11, 57, 60, 61, 88, 208-209, 212, 213, 214-215, 218, 223 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» про припинення зобов'язання за кредитним договором № 7146-45.1/8-2 від 25.02.2008 р. - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через Подільський районний суд м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано протягом встановленого законом строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н. М. Ларіонова