Справа №476/113/17 23.10.2017 23.10.2017 23.10.2017
Провадження №22-ц/784/2181/17
Справа № 476/113/17 Головуючий у 1 інстанції Чернякова Н.В.
Провадження №22-ц/784/2181/17 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
У Х В А Л А

іменем України

23 жовтня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів - Галущенка О.І. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання: Тищенком Л.С.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 12 вересня 2017 року, ухваленого за позовом ОСОБА_2 до Єланецької районної державної адміністрації Миколаївської області, Управління Держгеокадастру в Миколаївській області, третя особа - Ольгопільська сільська рада Єланецького району Миколаївської області, про виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) єдиним масивом, -

в с т а н о в и л а :

17 лютого 2017 року ОСОБА_2 пред'явив до Єланецької районної державної адміністрації Миколаївської області, Миколаївської обласної державної адміністрації, відділу Держгеокадастру у Єланецькому районі Миколаївської області, третя особа - Ольгопільська сільська рада Єланецького району Миколаївської області, зазначений позов, який обґрунтовував наступним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_4, після смерті якого залишилось спадкове майно у вигляді права на земельну частку (пай) розміром 8,13 умовних кадастрових гектарів із земель колективної власності КСП "Нове життя" в межах території Ольгопольської сільської ради Єланецького району Миколаївської області. Він успадкував право на вищевказану земельну частку (пай) після смерті батька, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 13 червня 2016 року.

29 червня 2016 року до сертифіката на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1 від 25 грудня 1996 року внесено запис про перехід права на вищевказану земельну частку (пай) від спадкодавця до нього.

З метою виділення йому як власнику земельної частки (паю) земельної ділянки в натурі (на місцевості) він звернувся до Єланецької районної державної адміністрації Миколаївської області. Розпорядженнями голови Єланецької районної державної адміністрації Миколаївської області йому надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) в контурах НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, тобто йому запропоновано отримати землю трьома окремими ділянками.

Посилаючись на наведене позивач зазначав, що вищевказаними розпорядженнями порушено його право на цілісність отримуваної земельної ділянки, а тому просив суд виділити йому земельну ділянку в натурі (на місцевості) площею 8 га ріллі в межах території Єланецького району Миколаївської області єдиним масивом.

30 березня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з уточненими позовними вимогами до Єланецької районної державної адміністрації Миколаївської області, Управління Держгеокадастру в Миколаївській області, третя особа - Ольгопільська сільська рада Єланецького району Миколаївської області, про виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) єдиним масивом

Рішенням Єланецького районного суду Миколаївської області від 12 вересня 2017 року в позові ОСОБА_2 відмовлено, оскільки позивачем обрано не той спосіб захисту порушеного права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив скасувати рішення суду і інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та процесуального права.

Апеляційну скаргу слід відхилити і залишити без змін оскаржене рішення суду 1 інстанції, оскільки воно ухвалено у відповідності з нормами матеріального та процесуального законодавства.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено в оскарженому судовому рішенні, районний суд вважав, що виділення земельних ділянок колективної власності за межами населених пунктів не віднесено до компетенції судів, а тому ті не можуть вирішувати питання щодо розпорядження землями колективної власності.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, його висновки щодо них та результату вирішення справи вважає вірними, обґрунтованими й законними.

Дійсно, за Конституцією України, статтею 27 ЦПК України та пунктом 1 статі 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній фізичній особі гарантовано судовий захист їх інтересів, який здійснюється в порядку цивільного судочинства.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, статей 1, 3-4, 10-11, 303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Такий розгляд проводиться, виходячи із загальних засад цивільного законодавства про: неприпустимість свавільного втручання держави у сферу особистого життя людини, її цивільного права та інтересу; справедливість; добросовісність та розумність.

В порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна фізична особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України (ч. 2 ст. 16 ЦК України) і обраний позивачем.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Для цього, він розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Зазначене у повній мірі стосується і спорів щодо порядку виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв).

Так, відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 3 ст. 116 ЗК України громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" визначає організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками.

В абз. 2 п.17 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України встановлено, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) в натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до п. 7 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Статтею 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначено, що сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості): розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» внесено зміни до ЗК України, які набрали чинності з 01 січня 2013 року, яким змінено суб'єктів розпорядження землями сільськогосподарського призначення та визначено, що такі повноваження перейшли до Держземагентства України.

Згідно з ч. 4 ст. 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) не передбачає можливості виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель державної власності судами.

Згідно ст. 3 названого Закону України, підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації. Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).

Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що при розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції (зокрема, про відмову в передачі земельної ділянки у власність чи користування, у продажі земельної ділянки, в наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо), суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобов'язує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права. Суд вирішує ці питання по суті, якщо це відповідає закону (наприклад, визнає відповідно до частини третьої статті 1 Закону України від 5 червня 2003 р. N 899-IV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай), якщо районною (міською) державною адміністрацією безпідставно відмовлено у видачі документа, що посвідчує право на земельну частку (пай); вирішує відповідно до частини четвертої статті 7 Закону України від 19 червня 2003 р. N 973-IV «Про фермерське господарство» питання про надання земельної ділянки у власність або оренду для створення фермерського господарства, якщо відповідна районна (міська) державна адміністрація чи орган місцевого самоврядування безпідставно відмовили в цьому або, незважаючи на рішення суду, що зобов'язує їх розглянути заяву з цього приводу, не розглядають її за наявності необхідних документів). В інших випадках суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, зокрема про передачу земельних ділянок у постійне користування, оренду, укладення чи поновлення договору оренди земельної ділянки, зміну цільового призначення землі тощо.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до копії свідоцтва про смерть (а.с. - 8), ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_4, після чого залишилось спадкове майно у вигляді права на земельну частку (пай) розміром 8,13 умовних кадастрових гектарів із земель колективної власності КСП "Нове життя" в межах території Ольгопольської сільської ради Єланецького району Миколаївської області.

ОСОБА_2 успадкував право на вищевказану земельну частку (пай) після смерті батька, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 13 червня 2016 року (а.с. - 23). 29 червня 2016 року до сертифіката на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1 від 25 грудня 1996 року внесено запис про перехід права на вищевказану земельну частку (пай) від спадкодавця до позивача (а.с. - 9 зв.).

На підставі заяви ОСОБА_2 від 23 вересня 2016 року головою Єланецької районної державної адміністрації Миколаївської області видано розпорядження від 05 жовтня 2016 року №246-р, згідно якого йому надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що посвідчує його право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 8,13 умовних кадастрових гектарів в межах контуру НОМЕР_2 із земель КСП "Нове життя" в межах території Ольгопольської сільської ради Єланецького району Миколаївської області (а.с. - 172-173).

Крім того, на підставі заяви позивача від 25 листопада 2016 року головою Єланецької районної державної адміністрації Миколаївської області видано розпорядження від 02 грудня 2016 року №292-р про внесення змін до попереднього розпорядження від 05 жовтня 2016 року №246-р та надано позивачу дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), крім контуру НОМЕР_2, також в контурах НОМЕР_3, НОМЕР_4 (а.с. - 164).

З відповіді Ольгопольської сільської ради Єланецького району Миколаївської області від 16 серпня 2017 року вбачається, що на території Ольгопольської сільської ради Єланецького району Миколаївської області інших вільних земельних ділянок колективної власності не обліковується. А відтак, виділення ОСОБА_2 земельних ділянок єдиним масивом є неможливим, а тому він має право отримати землю із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність, або із земель державної власності, з таким же цільовим призначенням.

Виходячи з наведеного, суд 1 інстанції прийшов до правильного висновку, щодо виділення земельних ділянок колективної власності за межами населених пунктів віднесено до компетенції районної державної адміністрації, а передача громадянам земельних ділянок із земель державної власності у власність або у користування громадян - є виключною компетенцією центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіального органу у Миколаївській області (ст. ст. 116, 122 ЗК України). Суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади та не наділений правом розпорядження землями колективної власності та державної власності, а тому обраний позивачем спосіб захисту права слід вважати неналежним способом і у позові слід відмовити з наведеної підстави.

Оскільки саме такого висновку, з наведених мотивів дійшов і суд 1 інстанції, то у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Таким чином, із матеріалів справи та змісту судового рішення не вбачається, що районним судом при вирішенні спору було допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, що відповідно до ст. 309 є підставою для скасування судового рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а фактично зводяться до переоцінки доказів, тлумачення норм матеріального права та незгоди позивача з висновком суду.

За такого, апеляційну скаргу слід відхилити, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 12 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Лисенко П.П.

Судді: Галущенко О.І.

Серебрякова Т.В.