Справа № 461/5050/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Волско І.Р.
Провадження № 22-ц/783/2801/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевич А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 серпня 2016 року у справі за позовом Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та зобов»язання повернути об»єкт оренди, шляхом виселення, -

в с т а н о в и л а :

В серпні 2016 року Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та зобовязання повернути обєкт оренди шляхом виселення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 19.12.2008 року між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та ОСОБА_2 укладено договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) № Г-6841-8, згідно якого позивач передав, а відповідач прийняв у строкове платне користування нерухоме майно - приміщення загальною площею 45,8 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. К.Рилєєва, 7. Договір укладений на термін до 18.12 2011 року та в подальшому був пролонгований на тих самих умовах на той самий термін до 17.12.2014 року. За умовами п. 4.3 договору, у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дій договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Враховуючи зазначені умови, позивачем на адресу відповідача було надіслано повідомлення № 2302-вих-111 від 13.01.2015 року, в якому позивач повідомив відповідача про припинення договірних стосунків у зв'язку із закінченням терміну дії договору оренди та вказав на обов'язок відповідача протягом 15 днів повернути балансоутримувачу орендоване приміщення у належному санітарно-технічному стані по акту приймання передачі, а також провести повний розрахунок по сплаті орендної плати, а в разі наявності заборгованості - погасити її в повному обсязі. Таким чином, Договір було припинено у зв'язку із закінченням терміну його дії 17.12.2014 року.

Пунктом 9.3 Договору передбачено, що об'єкт оренди повинен бути переданий орендарем та прийнятий орендодавцем (чи за його дорученням - балансоутримувачем) протягом 15 днів з моменту настання однієї з подій, вказаних в п. 9.1. цього договору (закінчення терміну дії Договору або дострокового його припинення чи розірвання). Відповідно до п. 9.4 при передачі об'єкта оренди складається акт здачі - приймання, який підписується сторонами. Проте, на час звернення до суду відповідач свого обов'язку по поверненню орендованого майна не виконав, і воно фактично перебуває в його незаконному користуванні. Незаконне займання відповідачем зазначеного нежитлового приміщення, яке знаходиться у власності територіальної громади міста Львова, порушує вимоги Закону та перешкоджає ефективному використанню і розпорядженню вищезазначеним об'єктом комунальної власності в інтересах територіальної громади міста Львова. Тобто, фактично, станом на день звернення до суду, відповідач ухиляється від виконання своїх зобов'язань, зокрема, як уже було зазначено, починаючи з моменту припинення договірних відносин жодним чином не приступив до передачі об'єкта оренди позивачу.

Крім того, за умовами вказаного договору відповідачем взято на себе ряд зобовязань, в т.ч. своєчасно та у повному обсязі сплачувати орендну плату за користування обєктом оренди. Пунктом 7.2 договору оренди встановлено обовязок орендаря сплачувати орендну плату своєчасно і в повному обсязі. Згідно п.5.6 договору орендна плата сплачується орендарем не пізніше 20 числа місяця за попередній місяць у встановленому нормативними документами власника майна порядку. Відповідач всупереч умовам укладеного договору орендну плату за користування обєктом оренди не вносив, внаслідок чого заборгованість по сплаті орендних платежів за період з 01.03.2015 року по 31.05.2016 року становить 16 524,32 грн.

У зв»язку із наведеним Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради просить, зобов'язати ОСОБА_2 повернути об'єкт оренди шляхом виселення з нежитлових приміщень загальною площею 45,8 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. К.Рилєєва, 7, а також стягнути з відповідача заборгованість з неустойки в сумі 16 524,32 грн.

Заочним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 23 серпня 2016 року позовні вимоги Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та зобов»язання повернути об»єкт оренди, шляхом виселення - задоволено.

Вирішено:

- зобов'язати ОСОБА_2 повернути об'єкт оренди шляхом виселення з нежитлових приміщень загальною площею 45,8 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. К.Рилєєва, 7. Стягувач - Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради (79008, м. Львів, пл. Галицька, 15, );

- стягнути з ОСОБА_2 на користь Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради заборгованість з неустойки в сумі 16 524,32 грн. (шістнадцять тисяч п'ятсот двадцять чотири гривні тридцять дві копійки).

Вирішено питання судових витрат.

Заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 серпня 2016 року оскаржив відповідач ОСОБА_2, подавши апеляційну скаргу.

В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з»ясування всіх обставин справи та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, тим самим порушив принцип диспозитивності, передбачений ст. 11 ЦПК України. Позивач в позовній заяві просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 заборгованість з неустойки в сумі 18 508 грн. 38 коп., суд вирішив позов задовольнити, однак стягнути заборгованість в сумі 16 524 грн. 32 коп., хоча вказана сума, відповідно до довідки Управління комунальної власності ЛМР від 07 липня 2016 року № 4-2302-885 є наявним боргом, станом на 01 червня 2016 року, а не неустойкою.

Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що відповідач не отримував повідомлень про зупинення договірних стосунків у зв»язку із закінченням терміну дії договору оренди, а відтак, в розумінні п. 4.3. Договору оренди № Г-6841-8 від 19 грудня 2008 року та ч. 2 ст. 17 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» даний договір був продовжений з 17 грудня 2014 року на той самий термін, тобто до 16 грудня 2017 року. Докази про відправлення такого повідомлення позивачем не надано, а відтак, на думку апелянта, договір припиненим не був.

Вважає, що є хибним застосування до даних правовідносин ч. 2 ст. 785 ЦК України, а нарахування неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення безпідставним.

Внаслідок неналежного повідомлення про час і місце розгляд справи сторона була позбавлена можливості до ухвалення рішення заявити про застосування давності.

Просить заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 серпня 2016 року скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Учасники судового процесу в судове засідання не зявилися, хоча належним чином були повідомленні про час та місце розгляду справи.

За приписами ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. А відтак, колегія суддів приходить до висновку про розгляд справи у відсутності учасників судового процесу, що не з»явилися в судове засідання.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався частково.

За приписами ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Судом встановлено, що 19.12.2008 року між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та ОСОБА_2 укладено договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) № Г-6841-8, згідно якого позивач передав, а відповідач прийняв у строкове платне користування нерухоме майно - приміщення загальною площею 45,8 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. К.Рилєєва, 7. Договір укладений на термін до 18.12 2011 року та в подальшому був пролонгований на тих самих умовах на той самий термін до 17.12.2014 року.

Згідно із ч. 2 ст. 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» договір оренди припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Аналогічну умову містять п. 4.3 договору.

Враховуючи зазначені умови, позивачем на адресу відповідача було надіслано повідомлення № 2302-вих-111 від 13.01.2015 року, в якому позивач повідомив відповідача про припинення договірних стосунків у зв'язку із закінченням терміну дії договору оренди та вказав на обов'язок відповідача протягом 15 днів повернути балансоутримувачу орендоване приміщення у належному санітарно-технічному стані по акту приймання передачі, а також провести повний розрахунок по сплаті орендної плати, а в разі наявності заборгованості - погасити її в повному обсязі. Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що договір було припинено у зв'язку із закінченням терміну його дії 17.12.2014 року.

Частиною першою ст. 27 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

Відповідно до ст. 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Приписами ст. 785 ЦК України встановлено, що у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Відповідно до ч. 2 ст.795 ЦК України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору.

Пунктом 9.3 договору передбачено, що об'єкт оренди повинен бути переданий орендарем та прийнятий орендодавцем (чи за його дорученням - балансоутримувачем) протягом 15 днів з моменту настання однієї з подій, вказаних в п. 9.1. цього договору (закінчення терміну дії договору або дострокового його припинення чи розірвання). Відповідно до п. 9.4 при передачі об'єкта оренди складається акт здачі - приймання, який підписується сторонами.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що незаконне займання відповідачем зазначеного нежитлового приміщення, яке знаходиться у власності територіальної громади міста Львова, порушує вимоги статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та перешкоджає ефективному використанню та розпорядженню вищезазначеним об'єктом комунальної власності в інтересах територіальної громади міста Львова, тобто Львівська міська рада позбавлена передбаченого ст. ст. 13, 41, 141 Конституції України, ст. 321 ЦК України, права самостійно на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй на праві власності майном.

З урахуванням вище наведеного суд прийшов до вірного переконання, що відсутні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог про виселення орендаря із орендованого ним нежитлового приміщення.

Тому колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про виселення орендаря із орендованого ним нежитлового приміщення слід залишити без змін.

В той же час, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції у частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача ОСОБА_2 пені (неустойки) підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ст.762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно ст.286 ГК України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно із ст.10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», однією із істотних умов договору оренди є сплата орендної плати з урахуванням індексу інфляції.

Відповідно до п. 7.2 Договору орендар зобов'язується своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Розділом 5 Договору встановлено розмір орендної плати та порядок розрахунків. Так, відповідно до п. 5.1 Договору розмір орендної плати за перший місяць оренди склав 199,32 грн. без ПДВ. Розмір орендної плати підлягає щомісячній індексації.

Згідно з п. 5 3 Договору орендна плата сплачується орендарем не пізніше 20 числа місяця.

Згідно з ч. 2 ст.785 ЦК України, якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Відповідно до довідки про заборгованість №4-2302-885 від 07.07.2016 року заборгованість ОСОБА_2 (за договором Г-6841-8 від 19.12.2008 року, площа 45,8 кв.м.) перед Управлінням комунальної власності по сплаті орендних платежів за період з 01.03.2015 року по 31.05.2016 року становить 16 524,32 грн.

Вимога апеляційного суду про надання детального розрахунку заборгованості відповідача по орендній платі, а відтак і заборгованості з неустойки, про стягнення якої просить позивач, позивачем не виконана.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення заборгованості з неустойки на підтвердження якої надано розрахунок боргу по орендній платі, на що суд першої інстанції уваги не звернув та помилково задовольнив позовні вимоги у цій частині.

Беручи до уваги відсутність в матеріалах справи належним та допустимих доказів на підтвердження суми заборгованості з неустойки колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду в цій частині з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Враховуючи усе вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення лише частково відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо його законності й обґрунтованості, оскільки судом першої інстанції не в повній мірі виконано усі вимоги цивільного судочинства, неповно зясовано обставини справи, на які сторони посилаються як на підстави своїх вимог та заперечень. Висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні, лише частково відповідають обставинам справи, що призвело до помилкового визначення юридичних наслідків цих обставин та неправильногго застосування норми матеріального, що, відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України, є безумовними підставампи для скасування судового рішення в частині стягнення пені (неустойки) та ухвалення в цій частині нового рішення - про відмову в задоволенні цієї позовної вимоги.

Керуючись ст. 209 ч. 3, 303, ст. 307 ч.1 п. п.1, 2, 308, ст. 309 ч.1 п.п.3,4,313,314 ч.1 п.1, ч.2, ст.ст.316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задоволити частково.

Заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 серпня 2016 року в частині стягнення пені (неустойки) скасувати та постановити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості з неустойки (пені) - відмовити.

В решті заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 серпня 2016 року залишити в силі.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20-ти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_3