АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

04 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04 грудня 2012 року

у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_2, правонаступниками якого є ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2012 року позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра», Банк), посилаючись на те, що ОСОБА_2 не виконує взятих на себе зобов'язань у договірних відносинах, у зв'язку з чим у нього утворилась заборгованість за кредитним договором, просив солідарно стягнути з боржника та поручителя ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 86 775,56 грн.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04 грудня 2012 року позов задоволено в повному обсязі та вирішено питання про судові витрати.

30 березня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення. Заяву обґрунтовувала тим, що про час та місце судового засідання, в якому ухвалено заочне рішення їй не було відомо, судові повістки не отримувала, що позбавило її права приймати участь у справі, надавати письмові заперечення та усні пояснення з приводу заявлених вимог, а також скористатись іншими правами, передбаченими ст. 27, 31 ЦПК України.

Зазначала, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції неповно дослідив обставини справи та не взяв до уваги, що порука припинилася 09 січня 2012 року, у зв'язку з чим суд дійшов помилкового висновку про солідарне стягнення заборгованості.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 14 квітня 2017 року заяву відповідача ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права без повного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначала, що судом не застосовано положення статті 61 Конституції України та безпідставно стягнуто нараховані Банком пеню і штраф, що свідчить про притягнення боржника до подвійної відповідальності.

Також як на підставу скасування рішення суду посилалася на те, що пеню та штраф судом стягнуто поза межами строку позовної давності, які встановлені законом строком в один рік.

Просила скасувати заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04 грудня 2012 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6, який одночасно є представником правонаступника ОСОБА_3, в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених в ній.

Представник позивача - ОСОБА_7 в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував та просив відхилити, а рішення залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом вірно встановлено, що між сторонами виникли правовідносини з приводу виконання зобов'язань за кредитним договором.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 10.07.2006 між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра» (далі - ВАТ КБ «Надра», Банк), назву якого змінено на ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 921/П/62/2006-980, за умовами якого Банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 42 000 грн. в порядку і на умовах, визначних цим Договором, для придбання автотранспортного засобу.

Пунктами 1.3.1., 1.3.2. Договору кредиту передбачено, що відсотки за користування кредитом розраховуються Банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 15,5% річних.

Плата за управління кредитом сплачується позичальником щомісячно, протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,4% від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом (без урахування розміру відсотків, які позичальник повинен сплатити Банку), зазначеним у п. 1.1. цього Договору. Плата сплачується в повному обсязі за кожний календарний місяць, протягом якого позичальник користувався кредитом, незалежно від фактичної кількості днів, протягом яких позичальник користувався кредитом.

У пункті 1.4. Договору кредиту зазначено, що Банк надає позичальнику кредит строком до 09 липня 2011 року.

Згідно п. 3.3.1. позичальник повертає кредит та сплачує Банку, передбачені п. п. 1.3.1., 1.3.2. цього Договору платежі шляхом здійснення перерахування на рахунок № НОМЕР_1 мінімально необхідного платежу у валюті кредиту.

Щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 1126,00 грн. (п. 3.3.2 Договору кредиту).

Згідно пункту 3.3.3. Договору кредиту позичальник вносить черговий мінімальний платіж, визначений у п. 3.3.2. цього Договору, щомісячно до 10 числа поточного місяця.

Кінцевий термін повернення кредиту - 09.07.2011 (п. 3.3.4. Договору кредиту).

У відповідності до пункту 3.4. Договору нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів у періоді (28-29-30-31/360) на залишок заборгованості. При розрахунку відсотків враховується день надання та не враховується день погашення кредиту.

Розділом 4 Договору кредиту передбачено права та обов'язки сторін договору, зокрема згідно пунктів 4.3.1. - 4.3.4., 4.3.7., 4.3.9., 4.3.10. цього Договору позичальник зобов'язаний забезпечити Банк всіма необхідними документами для здійснення ним дій передбачених п. 3.1. цього Договору.

Суворо дотримуватися положень цього Договору, а також Договору застави, визначеного п. 2.1. цього Договору.

Сплачувати необхідні платежі у розмірі та порядку, визначених у п. п. 3.3.2., 3.3.3. цього Договору.

У випадку порушення виконання зобов'язань, передбачених цим Договором, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штрафні санкції, визначені у п. п. 5.1.-5.2. цього Договору.

Протягом двох робочих днів повідомляти Банк про зміну адреси, місця роботи, номерів телефонів, прізвища та імені, а також про факти розлучення, одруження, народження дітей та інших обставин, що можуть вплинути на виконання зобов'язання за цим Договором, з наданням відповідних документів, що їх підтверджують.

На вимогу Банку надавати документи, що підтверджують поточний фінансовий стан позичальника.

Надати додаткове забезпечення виконання зобов'язань за цим Договором у разі суттєвого погіршення фінансового стану позичальника, невиконання умов або визнання недійсним Договору застави, зазначеного у п. 2.1. та/чи договору поруки, визначеного у п. 2.4. цього Договору, зниження вартості забезпечення за цим Договором.

Відповідно до пункту 5 Договору кредиту у разі прострочення позичальником строку сплати мінімально необхідного платежу по погашенню кредиту, визначеного у п. 3.3.3. цього Договору, а також у випадку прострочення строку виконання зобов'язань позичальника щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у п. 4.3.5. цього Договору, позичальник сплачує Банку пеню в розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.

У разі порушення позичальником вимог п. п. 4.3.1., 4.3.2., 4.3.7., 4.3.9., 4.3.10. цього Договору, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф у розмірі 10% відсотків від суми кредиту, визначеної у п. 1.1. Договору, за кожен випадок.

Матеріалами справи підтверджується, що Банк свої зобов'язання за договором кредиту виконав у повному обсязі та надав кредитні кошти у сумі 42 000 грн., що підтверджується меморіальним ордером № 1 від 10 липня 2006 року (а.с. 7).

Факт належного виконання Банком умов кредитного договору та видачі коштів у розмірі 42 000 грн. відповідачами не оспорювався та рішення суду в цій частині не оскаржувалося.

Натомість матеріалами справи підтверджується, що боржник ОСОБА_2 свої зобов'язання за договором кредиту належним чином не виконував, у зв'язку з чим у нього утворилась заборгованість.

Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, сума заборгованості за договором № 921/П/62/2006-980 від 10.07.2006 станом на 29.08.2012 складала 86 775,56 грн., з яких: 15 261,27 грн. - прострочена заборгованість за кредитом; 3 193,46 грн. - заборгованість по сплаті відсотків, з них прострочено 3 009,48 грн.; 1 123,48 грн. - заборгованість по сплаті комісії; 61 513,09 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту; 1 484,27 грн. - сума індексації за період прострочення сплати необхідних платежів; 4 200,00 грн. - штраф за порушення умов кредитного договору (а.с. 8-11).

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником зобов'язань за кредитним договором та закінчення строку дії кредитного договору Банком 10.09.2012 надіслано ОСОБА_2 досудову вимогу про виконання зобов'язання.

У відповідності до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, дослідив суму заборгованості, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону дійшов до правильного висновку про наявність у ОСОБА_2 заборгованості перед Банком.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та нормам матеріального закону.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що одночасно підлягає стягненню сума штрафу та пені.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що стягнення штрафу та пені призвело до подвійної відповідальності боржника.

У пункті 5 Договору кредиту Банк та позичальник погодили, що у разі прострочення позичальником строку сплати мінімально необхідного платежу по погашенню кредиту, визначеного у п. 3.3.3. цього Договору, а також у випадку прострочення строку виконання зобов'язань позичальника щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у п. 4.3.5. цього Договору, позичальник сплачує Банку пеню в розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.

Також відповідно до умов кредитного договору позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф у розмірі 10% відсотків від суми кредиту, визначеної у п. 1.1. Договору, у разі порушення ним вимог п. п. 4.3.1., 4.3.2., 4.3.7., 4.3.9., 4.3.10. Договору кредиту.

Отже, пунктом 5 Договору кредиту передбачено сплату позичальником Банку пені у разі прострочення чергових платежів за договором.

У той час в пунктах 4.3.1., 4.3.2., 4.3.7., 4.3.9., 4.3.10. Договору кредиту визначено зобов'язання позичальника повідомляти Банк про зміни сімейного стану, зміни адреси проживання та засобів зв'язку; надавати документи, необхідні для здійснення дій, передбачених кредитним договором; надавати документи, що підтверджують фінансовий стан; надавати додаткове забезпечення виконання зобов'язань за договором у разі суттєвого погіршення фінансового стану; суворо дотримуватися положень договору кредиту та договору застави.

Таким чином, умовами кредитного договору передбачено стягнення штрафу та пені за різні порушення умов Договору кредиту.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що питання про стягнення пені та штрафу вирішено судом відповідно до умов договору, у якому встановлено різні види цивільно-правової відповідальності за різні порушення і одночасне застосування таких заходів відповідальності не свідчить про недотримання судом положень закріплених у ст. 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції неправомірно не застосовано положення ч. 2 ст. 258 ЦК України, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов (ст. 261 ЦК України).

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - стаття 1048 ЦУ України), що підлягає сплаті.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному з платежів.

Відповідно до вимог статті 266, частини другої статті 258 ЦК України стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду та починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою (3 роки).

Дана правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі № 6-160 цс14 від 19 листопада 2014 року та у відповідності до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Як вбачається з умов договору щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 1126 грн., яку згідно умов договору позичальник зобов'язувався вносити щомісячно до 10 числа поточного місяця.

З матеріалів справи вбачається, що 17.05.2011 позичальником здійснено останній платіж на виконання умов договору, а позовом до суду Банк звернувся 18 вересня 2012 року, тобто в межах строку позовної давності.

Поряд з цим колегія суддів погоджується з доводами апелянта щодо неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для правильного вирішення питання щодо розміру пені, що підлягає стягненню.

Виходячи зі змісту статей 546, 548, 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобов'язання

Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Дана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 04 листопада 2015 року по справі № 6-1120цс15, яка у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, Банком відповідно до умов договору кредиту видано ОСОБА_2 кредит у сумі 42 000 грн. На виконання умов договору ОСОБА_2 частково погашено заборгованість, а саме: на погашення тіла кредиту внесено 26 738,73 грн., на погашення відсотків по кредиту сплачено 20 489,74 грн., сплачено комісію у розмірі 6 069,51 грн. та пеню у розмірі 304,02 грн., а всього на суму 53 602,00 грн.

Отже, ОСОБА_2 на виконання умов кредитного договору внесено 53 602,00 грн., тоді як в кредит було отримано 42 000,00 грн., що свідчить про відсутність збитків.

При цьому, розмір пені, який заявлений Банком до стягнення, значно перевищує розмір заявлених заборгованості за тілом кредиту.

Відповідно до ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України рішення повинно бути не тільки законним, а і справедливим.

Отже, враховуючи, що розмір пені значно перевищує розмір заборгованості, та беручи до уваги те, що в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2, правонаступниками якого є ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_4, сплачено 53 602 грн., що перевищує суму виданого кредиту, а також те, що за рішенням суду у правонаступників боржника виникло зобов'язання перед ПАТ КБ «Надра» щодо сплати простроченої заборгованості за кредитом у сумі 15 261,27 грн., колегія суддів вважає за можливе зменшити розмір пені за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості з 61 513,09 грн. до 1 000 грн.

Судова колегія вважає, що саме такий розмір пені є справедливим та відповідає загальним засадам цивільного судочинства.

Ураховуючи викладене, рішення суду в цій частині, відповідно до ст. 309 ЦПК України, підлягає зміні.

Колегія суддів також не може погодитися з висновком суду щодо наявності правових підстав для солідарного стягнення заборгованості з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

З матеріалів справи вбачається, що в забезпечення виконання зобов'язань за договором кредиту 10.07.2006 між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладено Договір поруки, за умовами якого ОСОБА_1 поручилася перед Банком за належне виконання ОСОБА_2 взятих на себе зобов'язань, що витікають з кредитного договору № 921/П/62/2006-980 від 10.07.2006.

Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки, у разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).

З договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 5.3.) про його дію до належного виконання боржником своїх зобов'язань перед банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Аналогічна правова позиція містить в постанові Верховного Суду України № 6-78цс12 від 18 липня 2012 року.

Як вбачається з матеріалів справи, у кредитному договорі строк виконання основного зобов'язання чітко визначений - Банк надає позичальнику кредит до 09 липня 2011 року (пункт 1.4.)

За таких обставин у ПАТ КБ «Надра» виникло право пред'явити вимогу до поручителя ОСОБА_1 про виконання порушеного зобов'язання боржника ОСОБА_2 щодо повернення кредиту, починаючи з 09 липня 2011 року, протягом наступних 6 місяців, тобто до 09 січня 2012 року.

Таку вимогу до поручителя банк пред'явив, однак, як убачається з матеріалів справи, лише 10 вересня 2012 року шляхом направлення досудової вимоги, тобто вже після спливу встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів приходить до висновку, що порука за кредитним договором № 921/П/62/2006-980 від 10.07.2006 припинилася, а тому у суду були відсутні правові підстави для солідарного стягнення заборгованості з боржника та поручителя ОСОБА_1

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи та не врахував, що строк дії кредитного договору закінчився 09.07.2011, однак з позовом про солідарне стягнення боргу з боржника та поручителя Банк звернувся після спливу шестимісячного строку, визначеного ч. 4 ст. 559 ЦК України, у зв'язку з чим незастосування даних положень матеріального права призвело до неправильного вирішення спору в частині щодо стягнення заборгованості з поручителя.

З огляду на вищевикладене, у відповідності до вимог ст. 309 ЦПК України рішення суду в частині стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_1 підлягає скасуванню, а в частині щодо стягнення пені та судового збору - зміні.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 5 ст. 88 ЦПК України).

Таким чином, з ОСОБА_2, правонаступниками якого є ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, підлягає стягненню судовий збір у сумі 262 грн. 62 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст. 218, 303, 307, 309, 313-315, 316, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04 грудня 2012 року в частині стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_1 - скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 - відмовити.

Заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04 грудня 2012 року в частині стягнення пені та судового збору з боржника ОСОБА_2, правонаступниками якого є ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, - змінити, зменшивши розмір пені з 61 513 грн. 09 коп. до 1000 грн. 00 коп. та розмір судового збору з 867 грн. 76 коп. до 262 грн. 62 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 2-5220/12

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6711/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Дубінін В.І.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.