Ухвала іменем україни
01 листопада 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Кадєтової О.В.,

КарпенкоС.О., Мостової Г.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди,

за касаційною скаргою Міністерства оборони України, подану представником Леоновим Вадимом Миколайовичем, на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 16 березня 2017 року,

вс т а н о в и л а:

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що з липня 1987 року по серпень 1988 року проходив військову службу в Демократичній Республіці Афганістан, де отримав хронічні захворювання остеохондроз шийного і поперекового відділу хребта з незначними порушеннями функцій, варикозне розширення вен нижніх кінцівок, хронічну венозну недостатність другого ступеня, що призвело до встановлення йому третьої групи інвалідності.

Відповідно до протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України № 486 від 22 березня 2011 року вказані захворювання повʼязані з виконанням військових обовʼязків військової служби в країнах, де велися бойові дії.

Посилаючись на те, що внаслідок стійкої втрати працездатності він зазнає моральні і фізичні страждання, просив на підставі ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» стягнути з Міністерства оборони України, як центрального органу виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України, 100 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2016 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі

20 000 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 16 березня

2017 року рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від

02 грудня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник Міністерства оборони України - Леонов В.М. просить скасувати рішення Шевченківського районного суду

м. Запоріжжя від 02 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 16 березня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив із положень ст. ст. 23, 1167 ЦК України, зазначаючи про наявність правових підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди, оскільки сам факт захворювання, одержаного в період проходження військової служби, та наслідки такої хвороби спричинили позивачеві втрати немайнового характеру у вигляді психологічного дискомфорту (переживаннях та хвилюваннях), душевних стражданнях, оскільки тривале лікування позначилося на здоров'ї позивача.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що ОСОБА_3 проходив військову службу на території Демократичної Республіки Афганістан у період з 30 липня 1987 року по 08 серпня 1988 року в складі діючої армії в період бойових дій та був звільнений з військової служби в запас.

Згідно витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії № 486 від 22 березня 2011 року під час проходження військової служби в Афганістані отримав низку захворювань: остеохондроз шийного і поперекового відділу хребта з незначними порушеннями функцій, варикозне розширення вен нижніх кінцівок, хронічна венна недостатність другого ступеня. Ці захворювання пов'язані з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії.

За висновком МСЕК від 01 грудня 2011 року ОСОБА_3 вперше була встановлена ІІІ група інвалідності в зв'язку з хворобою, яка пов'язана з проходженням військової служби при перебуванні в країнах де проходили бойові дії.

Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться в установленому законодавством порядку.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (ст. ст. 23, 1167 ЦК України).

Визначаючи розмір компенсації моральної шкоди, яка була заподіяна позивачу в результаті ушкодження здоров'я, суд, керуючись положенням

ст. 23 ЦК України, врахував глибину фізичних страждань позивача, який втратив працездатність у результаті травми, і дотримався принципів розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Отже, обов'язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21 жовтня 2014 року у справі

№ 3-86гс14.

Застосовуючи вказані норми матеріального права до спірних правовідносин, суди першої та апеляційної інстанції посилались на те, що ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, внаслідок отримання хронічних захворювань та стійкої втрати працездатності, яке повʼязане із проходження військової служби в період з 30 липня 1987 року по 08 серпня 1988 року в Демократичній Республіці Афганістан, і таке право на звернення до суду в нього виникло лише у зв'язку з певними юридичними фактами, а саме встановленням 01 грудня 2011 року висновком МСЕК причинного зв'язку, саме: захворювання повʼязане з виконанням обовʼязків військової служби при перебуванні в країнах де проходили воєнні дії.

Суди попередніх інстанцій виходили з того, що оскільки події, які породили цивільне право позивача на відшкодування моральної шкоди та стали підставою для звернення до суду з позовними вимогами, відбулися після 01 січня 2004 року, тобто після набрання чинності ЦК України 2003 року, тому підлягають розгляду згідно з положеннями статей 23, 1167 цього Кодексу.

Проте з указаними висновками судів погодитись не можна з огляду на наступне.

Суд не звернув увагу на те, що на час проходження військової служби у період з 30 липня 1987 року по 08 серпня 1988 року в Демократичній Республіці Афганістан не діяв Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та ЦК України 2003 року.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди» при вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди, необхідно з'ясовувати коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.

Враховуючи те, що позивач отримав поранення (травму) при виконанні службових обов'язків в Демократичній Республіці Афганістан у період з 30 липня 1987 року по 08 серпня 1988 року, тобто до набрання чинності Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (який набув чинності 20 грудня 1991 року) та ЦК України, коли діючим законодавством взагалі не передбачалось регулювання правовідносин з відшкодування моральної шкоди, тому слід прийти до висновку, що позовні вимоги позивача не ґрунтуються на законі і задоволенню не підлягають, оскільки шкода заподіяна позивачеві до 1989 році.

Крім того, для військовослужбовців (за наявністю підстав) передбачено відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» військовослужбовці - це особи, які проходять військову службу.

Однак суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що позивач не є військовослужбовцем, оскільки був звільнений з військової служби ще в 1989 році.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У відповідності із п. 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно- правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Разом з цим, суд не звернув увагу на те, що військовослужбовці та особи на яких поширюється дія законів «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» користуються усіма правами і свободами людини і громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України.

Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди.

Законодавство, що було чинним на момент отримання позивачем ушкодження здоров'я (1987-1988 роки), не містило положень щодо відшкодування моральної шкоди.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, які особа зазнала у зв'язку з ушкодженням її здоров'я.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції на порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню, порушили норми ЦПК України, не врахував, що травма заподіяна позивачу сталася з 1987 по 1988 роки. Крім того, позивачем не надано доказів, що травма отримана не з його вини, не досліджено обставини отримання травми. Таким чином, суди у достатньому обсязі не визначилися з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, не звернули уваги на вищевказані вимоги закону, дійшли передчасного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Апеляційний суд на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права уваги не звернув.

Оскільки допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Міністерства оборони України, подану представником Леоновим Вадимом Миколайовичем, задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 16 березня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.О. Кузнєцов
Судді:О.І. Євтушенко О.В. Кадєтова С.О. Карпенко Г.І. Мостова