Єдиний унікальний номер № 225/4867/17
Провадження № 2/225/2119/2017
Дзержинський міський суд Донецької області
20 листопада 2017 року м. Торецьк
Дзержинський міський суд Донецької області у складі:
головуючого судді Геря О.Г.,
секретаря Савченко О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Дзержинського міського суду Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -
Позивач в вересні 2017 року звернулася до суду із позовною заявою про визнання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: Донецька область, м. Торецьк (колишня назва Дзержинськ), вул. Івана Карабіца (колишня назва Куйбишева)АДРЕСА_1.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником квартири № 37 жилого багатоквартирного будинку № 10 по вул.Івана Карабіца (колишня назва Куйбишева) в м.Торецьку (колишня назва Дзержинськ) Донецької області. Крім неї, за вказаною адресою також зареєстрований її син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Проте, з березня 2000 року ОСОБА_2 в її квартирі не проживає. З цього часу їй невідоме місце його знаходження (перебування), з ним втрачено будь який зв'язок. У звязку з цим, їй самій приходиться нести всі затрати по утриманню квартири, сплачувати комунальні послуги відповідно до кількості осіб, зареєстрованих в її квартирі, тощо.
Вважає, що ОСОБА_2 необхідно визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням.
Визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно позивачу для зняття його з реєстраційного обліку за адресою: Донецька область, м. Торецьк (колишня назва Дзержинськ), вул.Івана Карабіца (колишня назва Куйбишева)АДРЕСА_1.
Позивач в судове засідання не зявилася, надавши суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує повністю, наполягає на їх задоволенні.
Належно повідомлений відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих причин, заяву про причини неявки або про розгляд справи у його відсутності суду не надавав, тому суд розглядав справу на підставі ст. 224 ЦПК України заочно.
Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом.
Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Із змісту позовної заяви вбачається, що позивач по справі ОСОБА_1 є матірю ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Позивач по справі є власником квартири № 37 житлового багатоквартирного будинку № 10 по вул. Івана Карабіца (колишня назва Куйбишева) в м. Торецьку (колишня назва Дзержинськ) Донецької області.
Згідно копії паспорта громадянки України, оглянутої в судовому засіданні, позивач зареєстрована за вказаною вище адресою.
Згідно довідки про склад сімї № б/н від 14.09.2017 року, крім позивача по справі, в квартирі за адресою: Донецька область, м. Торецьк (колишня назва Дзержинськ), вул. Івана Карабіца (колишня назва Куйбишева). АДРЕСА_2, також зареєстрований її син, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто відповідач по справі.
З огляду на це, суд зазначає наступне.
В п. 34 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року розяснено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жили приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла.
Як зазначено в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі 6-709цс16 за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік.
Отже, вирішуючи дану справу, за встановлених фактичних обставин справи, слід дійти висновку, що до правовідносин, які виникли між сторонами необхідно застосувати положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України.
Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Частиною 4 ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.
Відповідно до статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього кодексу, а саме дружина (чоловік), їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Аналіз зазначених положень законів дозволяє зробити висновок, що член сімї власника квартири втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Судом зясовано той факт, що син позивача по справі ОСОБА_2 з березня 2000 року за місцем реєстрації не проживає. Тому позивач по справі вимушена нести всі витрати по утриманню квартири, сплаті комунальних послуг, тощо.
Факт того, що відповідач ОСОБА_2 не проживає за місцем своєї реєстрації понад встановлені чинним законодавством строки також підтверджено актами вуличного комітету від 08.09.2009 року та 14.09.2017 року..
Отже, проаналізувавши всі обставини справи, суд вважає, що відповідач ОСОБА_2 з березня 2000 року, тобто понад один рік, без поважних причин відсутній за місцем своєї реєстрації.
Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи.
Відповідно до ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, суд вважає позовні вимоги повністю доведеними, тому підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 60, 212, 224 ЦПК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України, ст.ст. 16, 317, 319, 405 ЦК України, суд,
Позовні вимоги задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: м.Торецьк (колишня назва Дзержинськ) Донецької області, вул. Івана Карабіца (колишня назва Куйбишева)АДРЕСА_1.
Заочне рішення може бути переглянуто Дзержинським міським судом за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції або Дзержинським міським судом за наслідками розгляду заяви про перегляд заочного рішення.

Позивачем рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Донецької області через Дзержинський міський суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: