АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий в 1 інстанції - Величко Т.О.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого Українець Л.Д.

суддів Оніщука М.І.,

ЧобітокА.О.,

за участю секретаря Майданець К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Автобудкомплекс-К» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 вересня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автобудкомплекс-К» про захист трудових прав,-

В С Т А Н О В И Л А

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Автобудкомплекс-К» про захист трудових прав.

У мотивування вимог посилався на те, що 21.10.2009 року у відповідності до наказу №47 від 19.10.2009 року він був прийнятий на роботу в ТОВ «Автобудкомплекс-К» на посаду водія автотранспортних засобів 3-го класу.

На підставі наказу №224(324) К від 07.11.2016 року його було звільнено з посади у зв'язку з втратою довіри згідно п. 2 ст. 41 КЗпП України.

Зазначав, що копія наказу про звільнення йому не вручена, трудова книжка видана в день звільнення 07.11.2016 року.

У день звільнення заробітна плата за фактично відпрацьований період була виплачена лише частково.

Він виконував обов'язки водія транспортних засобів, керував автомобілем МАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_1, на базі якого встановлений мобільний бетонозмішувальний пристрій.

07.11.2016 року керівництво ТОВ «Автобудкомплекс-К» повідомило його про звільнення з роботи у зв'язку з нібито виявленою недостачею бетону, який був доставлений на об'єкти будівництва 29.10.2016 року та 31.10.2016 року.

Недовіра до нього, яка виникла у керівництва товариства, являється абсолютно необґрунтованою, оскільки він добросовісно виконував свої трудові обов'язки, жодних протиправних дій не вчиняв.

Крім того, первинна профспілкова організація, членом якої він був, згоди на звільнення не надавала, тому розірвання трудового договору в зв'язку з «втратою довіри» було здійснене керівництвом ТОВ «Автобудкомплекс-К» безпідставно та з порушенням порядку розірвання трудового договору.

Також незаконним звільненням із роботи йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 500 000 грн.

З урахуванням наведеного просив суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ №224(324)/К від 07.11.2016 року про звільнення ОСОБА_2 з посади водія автотранспортних засобів 3-го класу ТОВ «Автобудкомплекс-К»;

- поновити ОСОБА_2 на посаді водія автотранспортних засобів 3-го класу ТОВ «Автобудкомплекс-К»;

- стягнути з ТОВ «Автобудкомплекс-К» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07.11.2016 року по день ухвалення рішення в справі;

- стягнути з ТОВ «Автобудкомплекс-К» на користь ОСОБА_2 заборгованість по виплаті заробітної плати;

- стягнути з ТОВ «Автобудкомплекс-К» на користь ОСОБА_2 500 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06 вересня 2017 року позов ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автобудкомплекс-К» про захист трудових прав задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ №324/к від 07.11.2016 року про звільнення ОСОБА_2 з посади водія автотранспортних засобів 3-го класу ТОВ «Автобудкомплекс-К».

Поновлено ОСОБА_2 на посаді водія автотранспортних засобів 3-го класу ТОВ «Автобудкомплекс-К» з 07 листопада 2016 року.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автобудкомплекс-К» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.11.2016 року по 06.09.2017 року за 210 робочих днів у розмірі 62 680 грн 80 коп.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автобудкомплекс-К» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 1600 грн.

В решті вимог позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ТОВ «Автобудкомплекс-К» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Зазначає, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не надав правової оцінки листу ТОВ «КДД ІНЖИНІРИНГ» №31/10 від 31.10.2016 року та ТТН №172805 від 29.10.2016 року, №173423 від 31.10.2016 року, якими підтверджується факт недостачі бетону.

Зазначає, що незрозуміло на підставі яких доказів суд дійшов висновку про те, що в автомобілі, який був закріплений за позивачем, була зламана ручка в дверях зі сторони водія та зламано замок, що доступ до даного транспортного засобу мав напарник ОСОБА_2, а також що в автомобілі були ушкодження, про що згідно подорожніх під час огляду механіком вказано не було.

Посилається на те, що висновок суду першої інстанції про те, що втручання в роботу GPS-обладнання встановленого на автомобілі МАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_2, могли здійснити сторонні особи, міг бути спростований показаннями свідків, однак клопотання товариства про виклик та допит свідків судом залишені без задоволення, що є порушенням принципу змагальності сторін.

Звертає увагу й на те, що при визначенні суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 07.11.2016 року по 06.09.2017 року суд не правильно обчислив кількість днів вимушеного прогулу, а саме, 210 робочих днів замість 208 робочих днів.

Крім того, в резолютивній частині рішення зазначено, що середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 62 680,80 грн, однак не вказано інформації, що відповідна сума визначена без урахування податку на доходи фізичних осіб та інших обов'язкових платежів або з урахуванням податку на доходи фізичних осіб та інших обов'язкових платежів.

Також зазначає, що суду не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування заподіяння моральної шкоди. До того ж, позивач у частині вимог щодо стягнення на його користь моральної шкоди в розмірі 500 000 грн не сплатив судовий збір.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 21 жовтня 2009 року ОСОБА_2 було прийнято на роботу в Товариство з обмеженою відповідальністю "Автобудкомплекс-К" на посаду водія автотранспортних засобів 3-го класу, що вбачається з трудової книжки НОМЕР_3. (а.с. 5-6)

07 листопада 2016 року ОСОБА_2 звільнено з роботи у зв'язку з втратою довіри на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України, що підтверджується Наказом №324/к від 07.11.2016 року про припинення трудового договору (контракту). (а.с. 37)

Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання наказу незаконним та його скасування, а також поновлення на роботі, ОСОБА_2 посилався на те, що недовіра до нього, яка виникла у керівництва товариства, є абсолютно необґрунтованою, оскільки він добросовісно виконував свої трудові обов'язки, жодних протиправних дій не вчиняв. Крім того, первинна профспілкова організація, членом якої він був, згоди на звільнення не надавала.

Заперечуючи проти задоволення позову, ТОВ "Автобудкомплекс-К" посилалося на те, що з ОСОБА_2 було укладено Договір про повну матеріальну відповідальність від 21.10.2009 року, а оскільки Актом огляду автомобіля №02112016-3 від 02.11.2016 року встановлений факт стороннього втручання в роботу GPS-обладнання, тому наявні підстави для звільнення ОСОБА_2 на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України у зв'язку з втратою довіри.

Відповідно до п. 2 ч. 1, 3 ст. 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Розірвання договору у випадках, передбачених частинами першою і другою цієї статті, провадиться з додержанням вимог частини третьої статті 40, а у випадках, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, - також вимог статті 43цього Кодексу.

У ч. 1 ст. 43 КЗпП України визначено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Так, 07 листопада 2016 року на засіданні профкому ТОВ "Автобудкомплекс-К" прийнято рішення надати згоду директору ТОВ "Автобудкомплекс-К" на розірвання трудового договору із ОСОБА_2 згідно п. 2 ст. 41 КЗпП України, що вбачається з Протоколу №29 засідання профкому ТОВ "Автобудкомплекс-К" від 07.11.2016 року. (а.с. 48-49)

У п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року роз'яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктами 2 і 3 ст.41 КЗпП, судам слід враховувати, що розірвання трудового договору з цих підстав не є заходом дисциплінарного стягнення і тому вимоги статей 148, 149 КзпП про строк і порядок застосування дисциплінарних стягнень на ці випадки не поширюються. Разом з тим при вирішенні справ про звільнення з цих підстав суди мають брати до уваги відповідно час, що пройшов з моменту вчинення винних дій чи аморального проступку, наступну поведінку працівника і інші конкретні обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Звільнення з підстав втрати довір'я (п. 3 ст. 41 КЗпП) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір'я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов'язані з їх роботою.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 року в справі №6-100цс16, для розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КзпП України потрібна наявність таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл і т.ін.); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір'я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Як роз'яснено в абзаці другому пункту 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", звільнення з підстав втрати довір'я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.ін.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я.

Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт.

Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання, чи відноситься позивач до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суду в кожному конкретному випадку необхідно з'ясувати: чи становить виконання операцій, що пов'язані з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов'язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

З матеріалів справи вбачається, що 21 жовтня 2009 року між ТОВ "Автобудкомплекс-К" та ОСОБА_2 укладено Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, відповідно до умов якого працівник, що займає посаду водія автотранспортного засобу 3 класу, бере на себе відповідальність за зберігання та забезпечення повної цілісності довірених йому ТОВ "Автобудкомплекс-К" матеріальних цінностей і зобов'язується дбайливо ставитися до переданих йому для зберігання або іншої мети матеріальних цінностей і вживати заходів для відвернення будь-якої шкоди; своєчасно повідомляти адміністрацію ТОВ "Автобудкомплекс-К" про всі обставини, що загрожують забезпеченню зберігання довірених йому матеріальних цінностей; вести облік, складати і подавати у встановленому порядку товарно-грошові та інші звіти про рух і залишки довірених йому матеріальних цінностей; брати участь у інвентаризації довірених йому матеріальних цінностей. (а.с. 44-45)

Згідно Приймально-здавального акту від 03.06.2016 року автомобіль марки МАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_2, гаражний номер НОМЕР_4, закріплено за водієм ОСОБА_2 (а.с. 46)

У п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Стаття 135-1 КЗпП України встановлює, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджується в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 1 Постанови Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 року №447/24 договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність може бути укладений з працівниками, що обіймають посади або виконують роботи (додаток №1 до даної постанови), безпосередньо пов'язані зі зберіганням, обробкою, продажем (відпусткою), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.

Додаток №1 передбачає Перелікпосад і робіт, що заміщаються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва.

Як вбачається з матеріалів справи посада водія автотранспортного засобу 3 класу, яку займав ОСОБА_2, як і виконувана ним робота до зазначеного переліку не відноситься.

Однак, ОСОБА_2 несе повну матеріальну відповідальність у силу п. 2 ч. 1 ст. 134 КЗпП України, згідно якої працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами.

31 жовтня 2016 року ТОВ «КДД Інжиніринг» направило лист-претензію, відповідно до якої в період з 29.10.2016 року по 31.10.2016 року ТОВ «КДД Інжиніринг» не отримало замовлений товар (бетонний розчин БСГ В30 Р4 F200 W6) на об'єкт, що знаходиться за адресою просп. Червонозоряний у кількості 10 м3.

Службовою перевіркою при вивченні обставин та документів про доставку товару з боку ТОВ «КДД Інжиніринг» встановлено, що автомобіль реєстраційний номер. НОМЕР_1, був відсутній на вказаному в ТТН об'єкті. Даний автомобіль не був зареєстрований на контрольно-пропускному пункті об'єкта та не зафіксований на відеозаписах камер спостереження. (а.с. 75)

Згідно Акту №02112016-3 про огляд автомобіля, обладнаного системою GPS-спостереження, від 02.11.2016 року при проведенні огляду комісією встановлено факт стороннього втручання в роботу GPS-обладнання, встановлено на автомобілі МАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_2, а саме, заводське кріплення верхньої частини торпедо закріплене неналежним чином з метою прискорення монтажу / демонтажу верхньої частини торпедо, до якої кріпився прилад стеження; болти кріплення електроживлення мають множинні механічні пошкодження, які свідчать про постійне від'єднання GPS-обладнання від мережі живлення. У зв'язку з демонтажем панелі автомобіля, на яку кріпився прилад стеження та створення паралельних автономних мереж живлення, контрольні пломби на GPS-обладнанні не пошкоджені. (а.с. 35)

З Акту №281016-09 перевірки автомобіля на предмет цілісності GPS-обладнання від 28.10.2016 року слідує, що пломби на GPS-обладнанні цілі, номери співпадають. (а.с. 84)

Відповідно до Подорожнього листа вантажного автомобіля №30273 від 31.10.2016 року автомобіль МАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_1, при поверненні справний. (а.с. 86)

Згідно із товарно-транспортною накладною №172805 від 29.10.2016 року автомобіль МАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_1, прибув на завантаження о 15:55 год, вибув - о 16:30 год, завантажено бетону 5 м3, прибув на розвантаження о 17:15 год, вибув - о 18:15 год; товарно-транспортною накладною №173423 від 31.10.2016 року автомобіль МАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_1, прибув на завантаження о 12:08 год, вибув - о 12:43 год, завантажено бетону 5 м3, прибув на розвантаження о 13:30 год, вибув - о 14:30 год.

Отже, товарно-транспортними накладними підтверджується факт розвантаження ОСОБА_2 29.10.2016 року та 31.10.2016 року бетону в об'ємі 10 м3.

У суді апеляційної інстанції представник апелянта пояснив суду, що факту недостачі в ОСОБА_2 не було виявлено, бетон в об'ємі 10 м3 був доставлений позивачем. Також вказав, що ОСОБА_2 звільнили за втручання у роботу GPS-обладнання.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач не надав суду доказів того, що під час виконання позивачем своїх обов'язків були зафіксовані факти переривання роботи GPS-обладнання від мережі живлення, що у свою чергу могло бути зафіксовано вказаною системою стеження та про те, що автомобіль під керуванням ОСОБА_2 зникав із поля зору радарів та змінював напрямок маршруту відмінного, ніж вказаного у подорожніх листах.

При цьому сам факт можливого втручання працівника у роботу GPS-обладнання не є підставою для його звільнення згідно п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України - у випадках винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання наказу про звільнення від 07.11.2016 року не законним, а також поновлення ОСОБА_2 на посаді водія автотранспортних засобів 3-го класу ТОВ «Автобудкомплекс-К» з 07.11.2016 року.

За правилами ч. 1, 3 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

За вимогами абз. 3 п. 2, п. 4, 5, абз. 1 п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно довідки про доходи №99 від 22.11.2016 року заробітна плата ОСОБА_2 за вересень 2016 року становила 6 130,25 грн, а за жовтень 2016 року - 6 405,98 грн. (а.с. 38)

Сторонами не заперечується, що ОСОБА_2 за вересень 2016 року та жовтень 2016 року відпрацював 22 робочих днів.

Таким чином, середньоденна заробітна плата складає - (6130,25 грн +6405,96 грн) : 22 відпрацьованих робочих днів = 298 грн 48 коп.

Визначаючи кількість днів вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з того, що така кількість днів з 07.11.2016 року по 06.09.2017 року становить 210 робочих днів.

Однак, колегія суддів приходить до висновку, що кількість днів вимушеного прогулу слід обчислювати з 08.11.2016 року, оскільки 07.11.2016 року ОСОБА_2 був на роботі, цього ж дня його було звільнено і відповідно проведено з ним розрахунок при звільненні.

Отже, кількість днів вимушеного прогулу з 08.11.2017 року по 06.09.2017 року становить 207 робочих днів, а середній заробіток за час вимушеного прогулу за цей період складає 207 робочих днів * 298 грн 48 коп. = 61 785 грн 36 коп.

Як роз'яснив Верховний Суд України в п. 6 Постанови Пленуму від 24 грудня 1999 року № 3 «Про практику застосування судами про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів.

Водночас колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 1600 грн, оскільки такий розмір моральної шкоди визначений у відповідність до ст. 237-1 КЗпП України, з урахуванням ступеня моральних страждань внаслідок звільнення позивача та виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості.

Таким чином, рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає зміні шляхом викладення рішення в цій частині у новій редакції із зазначенням періоду вимушеного прогулу з 08.11.2016 року по 06.09.2017 року, кількістю робочих днів - 207, суми середнього заробітку - 61 785 грн 36 коп. та з утриманням з цієї суми податків та інших обов'язкових платежів.

Щодо доводів апелянта про несплату позивачем судового збору за подання позовної заяви з немайновою вимогою про відшкодування моральної шкоди, то такі доводи апелянта не є підставою для скасування рішення суду, а є підставою для звернення сторони до суду першої інстанції з заявою про ухвалення додаткового рішення суду.

У частинах 1, 5 ст. 88 ЦПК України зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання апеляційної скарги в частині оскарження рішення суду першої інстанції про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ТОВ «Автобудкомплекс-К» сплачено судовий збір у розмірі 689,49 грн, а оскільки розмір середнього заробітку підлягає зменшенню та враховуючи пропорційність задоволених позовних вимог, з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Автобудкомплекс-К» підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 9,85 грн.

Керуючись ст. 88, 303, 304, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автобудкомплекс-К» задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 вересня 2017 року в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автобудкомплекс-К» на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 07.11.2016 року по 06.09.2017 року за 210 робочих днів у розмірі 62 680 грн 80 коп. змінити, виклавши в наступній редакції.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автобудкомплекс-К» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08.11.2016 року по 06.09.2017 року за 207 робочих днів у розмірі 61 785 грн 36 коп. з утриманням з цієї суми податків та інших обов'язкових платежів.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Автобудкомплекс-К» судовий збір у розмірі 9 грн 85 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Л.Д. Українець

Судді М.І. Оніщук

А.О.Чобіток