Справа № 369/4994/16-ц Головуючий у І інстанції Волчко А. Я.
Провадження № 22-ц/780/3493/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 24 08.11.2017
УХВАЛА

Іменем України

8 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Ігнатченко Н.В.,

суддів: Суханової Є.М., Сушко Л.П.,

за участю секретаря: Волошина В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Скайд», фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4, про стягнення страхового відшкодування та майнової шкоди,

у с т а н о в и л а:

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 22 лютого 2016 року по вул. Заболотного в м. Києві сталась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_4, працюючого водієм у ФОП ОСОБА_3, та належному йому автомобіля «МАN 8.163», д.н.з АА 0818 КХ, в результаті якої його автомобіль отримав механічні пошкодження.

На момент настання страхової події автомобіль «DAF TE95XF» за договором (полісом) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 5 лютого 2016 року АЕ/7013999 було застраховано у публічному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Скайд» (далі - ПАТ «СК «Скайд»).

Постановою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 10 березня 2016 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності y вигляді штрафу.

Згідно із звітом про визначення вартості матеріального збитку від 24 березня 2016 року № 1707/15, складеного на замовлення страхової компанії, матеріальний збиток, завданий власнику транспортного засобу «МАN 8.163» складає 208 452,83 грн.

Позивач вказав, що 27 квітня 2016 року він уклав з ПАТ «СК «Скайд» угоду про виплату страхового відшкодування по справі № 522/16-1, згідно якої відповідач зобовязався виплатити йому страхове відшкодування в сумі 50 000,00 грн., тобто в межах ліміту відповідальності страховика, проте кошти перераховано не було.

При цьому різниця між невиплаченим розміром страхового відшкодування та фактичним розміром шкоди в сумі 158 452,82 грн. має бути відшкодована ФОП ОСОБА_3 як особою, працівник якої завдав шкоду під час виконання трудових обов'язків.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 березня 2017 року позов в частині вимог ОСОБА_5 до ПАТ «СК «Скайд» про стягнення страхового відшкодування в сумі 50 000,00 грн. залишено без розгляду.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 березня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ФОП ОСОБА_3 про стягнення майнової шкоди відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач, через представника за довіреністю ОСОБА_6, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В апеляційній скарзі зазначено, що суд першої інстанції не повно зясував обставини, що мають значення для справи, зокрема не надав оцінку доказам, які свідчать про те, що на момент ДТП ОСОБА_4 перебував у трудових відносинах з відповідачем.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що 22 лютого 2016 року по вул. Заболотного в м. Києві сталась ДТП за участю автомобіля НОМЕР_1, який належить ФОП ОСОБА_3, під керуванням ОСОБА_4, та автомобіля «МАN 8.163», д.н.з АА 0818 КХ, належному ОСОБА_2, в результаті якої автомобіль позивача отримав механічні пошкодження.

На момент настання страхової події автомобіль «DAF TE95XF» за договором (полісом) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 5 лютого 2016 року АЕ/7013999 було застраховано у ПАТ «СК «Скайд».

Постановою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 10 березня 2016 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності y вигляді штрафу.

Згідно із звітом про визначення вартості матеріального збитку від 24 березня 2016 року № 1707/15, складеного на замовлення страхової компанії, матеріальний збиток, завданий власнику транспортного засобу «МАN 8.163» складає 208 452,83 грн.

27 квітня 2016 року позивач уклав з ПАТ «СК «Скайд» угоду про виплату страхового відшкодування по справі № 522/16-1, згідно якої страхова компанія зобовязалася виплатити страхове відшкодування в сумі 50 000,00 грн., тобто в межах ліміту відповідальності страховика.

Отже, сума збитків, які були завдані ОСОБА_2 і не включені до суми страхової виплати, становить 158 452,82 грн. (208 452,83 грн. - 50 000,00 грн.).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності того, що винуватець ДТП перебував у трудових відносинах з відповідачем.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

У зазначеній нормі встановлюються загальні правила відшкодування юридичною або фізичною особою потерпілій стороні шкоди, завданої їхнім працівником або іншою особою.

Це один з випадків, коли субєктом деліктної відповідальності виступає юридична або фізична особа, яка шкоди потерпілій стороні безпосередньо не завдавала. Тобто особливістю цих зобовязань є те, що закон відмежовує особу, яка безпосередньо завдала потерпілій стороні шкоди, від особи, яка повинна цю шкоду відшкодувати.

У цивільному праві під діями юридичної особи визнаються: дії органу, її представників, а також її членів або інших учасників (працівників і службовців). Діями фізичної особи (фізичної особи підприємця) визнаються дії працівників (службовців), якщо їх вчинено на виконання трудових (службових) обовязків.

Покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності за вказаною нормою пояснюється тим, що безпосередній заподіювач шкоди (працівник) юридично втілює волю осіб, з якими він повязаний трудовим договором (контрактом), а тому його вина визнається виною роботодавця.

Правовий звязок між юридичною або фізичною особою та працівником виникає з трудових відносин незалежно від їх характеру постійні, тимчасові, сезонні відносини або відносини, що склалися між зазначеними особами при виконанні працівником іншої роботи за трудовим договором (контрактом).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обовязків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами, протягом усього робочого дня.

Деліктні зобовязання, передбачені вказаною нормою, включають: потерпілу особу, що зазнала шкоди; відповідача юридичну або фізичну особу, яка безпосередньо шкоди потерпілій стороні не завдавала; фактичного заподіювача шкоди працівника, який пов'язаний з відповідачем виконанням своїх трудових (службових) обовязків.

Для покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності за ст. 1172 ЦК України необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника, шкода, завдана потерпілій стороні, причинний зв'язок між протиправною поведінкою працівника і завданою шкодою, вина працівника), так і спеціальних умов, які обовязково слід ураховувати. Це обставини, за наявності яких шкода була спричинена, хоча сама шкода в цих зобовязаннях і не набуває якихось особливостей. До таких обставин частина перша вказаної норми відносить виконання трудових (службових) обовязків працівником. У разі завдання шкоди працівником діями, що за своїм змістом не випливають з виконання ним трудових (службових) обовязків, не виникає відповідальності юридичної або фізичної особи за шкоду, спричинену вказаним працівником. Він повинен сам відшкодувати цю шкоду на загальних підставах деліктної відповідальності (ст. 1166 ЦК України).

Юридична або фізична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану працівником, має право зворотної вимоги (регресу) до цього працівника в розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлено законом (ч. 1 ст. 1191 ЦК України), тобто розмір відшкодування визначається законодавством, яке регулює відносини працівника, зокрема трудовим законодавством.

Причинно-наслідковий звязок у цьому виді деліктних зобовязань може мати складний характер, тобто треба доводити не тільки те, що шкоди завдано внаслідок протиправного діяння, а й те, що це протиправне діяння виникло внаслідок неналежного виконання чи невиконання працівником (службовцем) або іншою особою покладених на нього трудових (службових) чи інших обовязків.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі № 638/11853/15-ц.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_2 вказував, що матеріальна шкода, завдана ОСОБА_4 як працівником ФОП ОСОБА_3, тому відповідно до вимог ст. 1172 ЦК України має бути відшкодована відповідачем. Надані суду докази, а саме: транспортна заявка на перевезення вантажу автомобільним транспортом, попереднє повідомлення митного контролю, міжнародна товарно-транспортна накладна, разова перепустка для вїзду на територію митного посту та матеріали провадження про адміністративне правопорушення вказують на виконання водієм ОСОБА_4 від імені перевізника ФОП ОСОБА_3 доручень в інтересах останнього, а їх тривалість на наявність сталих трудових відносин.

Разом з тим, ухвалою Апеляційного суду Київської області від 19 липня 2017 року за заявою позивача було витребувано у ГУ ДФС у Київській області інформацію про результати проведеної податкової перевірки за заявою ОСОБА_2 щодо перебування станом на 22 лютого 2016 року ОСОБА_4 в трудових відносинах з ФОП ОСОБА_3

Відповідно до акту про результати документальної позапланової невиїзної перевірки від 14 липня 2017 року № 489/10-36-13-09/НОМЕР_2, наданого ГУ ДФС у Київській області, 17 лютого 2016 року між ФОП ОСОБА_3 (замовник) та ОСОБА_4 (виконавець) було укладено цивільно-правовий договір на разове виконання функцій водія з 17 по 26 лютого 2016 року. У звязку з ДТП, яка сталася 22 лютого 2016 року з вини виконавця, договірні умови виконані не були, а договір розірвано згідно п. 11 даного договору.

Згідно зі ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

В той же час цивільно-правовий договір - це угода між організацією (підприємством, установою тощо) і громадянином на виконання останнім певної роботи (а саме: договір підряду, договір доручення тощо), предметом якого є надання певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.

За умовами договору, укладеного між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа зобовязався надавати послуги з виконання функцій водія на автомобілі відповідача, а відповідач взяв на себе обовязок прийняти та оплатити зазначені послуги в порядку і на умовах, встановлених цим договором.

Зазначаючи, що між вказаними особами наявні трудові відносини, позивач залишив поза увагою те, що основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес трудової діяльності, її організація. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

При цьому за цивільно-правовим договором оплачується не процес праці, а її результати, отримання певних послуг. Договором також може бути передбачено попередню або поетапну оплату. У трудовій книжці не робиться запис про виконання роботи за цивільно-правовими договорами. Відповідно до п. «а» ч. 3 ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків зараховується до стажу роботи, що дає право на трудову пенсію.

Таким чином, основною ознакою, яка відрізняє трудові відносини від цивільно-правових є те, що трудове законодавство регулює процес трудової діяльності, її організації, а за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного результату. Виконавець на відміну від працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує і виконує свою роботу.

Під час розгляду справи судом не встановлено факту прийняття винуватця ДТП на роботу за конкретною кваліфікацією, професією, посадою; не встановлено факту роз'яснення ОСОБА_4 його прав і обов'язків та про інформування під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства або колективного договору.

Крім того, позивач не подав доказів, а суд не встановив того, що за трудовим договором працівник має виконувати вимоги внутрішнього трудового розпорядку, встановлені роботодавцем, у якого він працює, дотримуватися трудової дисципліни (ст. ст. 139-152 КЗпП України), на роботодавця покладається низка обовязків щодо працівника, які підлягають виконанню незалежно від змісту трудового договору, а за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу (ст. 837 ЦК України). При цьому у цивільно-правових відносинах діє принцип свободи договору, тобто сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 327 ЦК України).

Відповідальність працівника за трудовим договором регулюється лише імперативними нормами, тобто нормами КЗпП України та інших актів трудового законодавства, що не можуть змінюватися сторонами у договорі, а відповідальність виконавця послуг (підрядника) у цивільно-правових відносинах визначається сторонами у договорі або чинним законодавством України, зокрема нормами ЦК України.

Ураховуючи вимоги ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Отже, висновок суду першої інстанції про відсутність існування між відповідачем ФОП ОСОБА_3 та третьою особою ОСОБА_4 трудових правовідносин є правильним.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 11, 60, 61, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307-308, 313 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Л.П.Сушко

ОСОБА_7