Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Коротенко Є.В.
Справа № 431/5643/16-ц
Провадження № 22ц/782/414/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2017 року

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого судді Коротенка Є.В.,

суддів: Орлова І.В., Луганської В.М.,

за участю секретаря Козубської А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 11 травня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, просила суд розірвати шлюб між нею та відповідачем, а також стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/3 частини щомісячного доходу, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову до суду до досягнення дитиною повноліття.

У січні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини, в якому просив суд визначити місце проживання дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з ним та передати йому дитину.

В обґрунтування свого позову ОСОБА_2 зазначила, що 14.04.2007 року вона уклала шлюб з відповідачем, про що Артемівським відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського МУЮ в книзі реєстрації шлюбів було зроблено актовий запис № 201. Від шлюбу мають малолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка мешкає разом з нею. Сімейні відносини фактично припинені з 12.06.2015 року. Тому просила шлюб між сторонами розірвати та стягнути з ОСОБА_3 на її користь на утримання доньки ОСОБА_4 аліменти у розмірі 1/3 частини його щомісячного доходу (заробітку).

ОСОБА_3 в обґрунтування своїх зустрічних позовних вимог зазначив, що він перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 14.04.2007 року. Від шлюбу вони мають малолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. До початку АТО їх сім'я проживала в м. Луганську, а у липні 2014 року вони всі виїхали до м.Борисполя Київської області.

06 червня 2015 року він підписав нотаріально посвідчену заяву про дозвіл його дитині ОСОБА_4 тимчасово виїхати до Криму на відпочинок у супроводі матері ОСОБА_2, який передбачається з 06.06.2015 року по 06.06.2016 року. Відповідачка, скориставшись наданою ним заявою, вивезла дитину на відпочинок до Криму, але назад не повернула, а самовільно вивезла її в м.Луганська та на цей час приховує місцезнаходження дитини. Йому відомо, що відповідачка разом з дитиною знаходиться в тимчасово окупованому м. Луганську, дитина навчається в першому класі Луганської школи, що негативно впливає на розвиток дитини, формування її ставлення до своєї країни. Крім того, у зв'язку з проведенням АТО в м. Луганську є небезпека життю дитини. Він має самостійний дохід, працює в ТОВ «Сона-Фарм», отримує заробітну плату, позитивно характеризується за місцем роботи. Просив суд визначити місце проживання дитини - ОСОБА_5 разом з ним.

Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 11.05.2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, задоволені частково. Суд вирішив:

-розірвати шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, зареєстрований 14.04.2007 року Артемівським відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції за актовим записом № 201;

-після розірвання шлюбу ОСОБА_2 буде іменуватися прізвищем Красна;

-стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_5, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ? частини щомісячного доходу, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 29.11.2016 року по момент набрання рішенням законної сили.

-стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_5, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 судові витрати в розмірі 551 грн. 20 коп.;

-стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, судовий збір в дохід держави в розмірі 551 грн. 20 коп.;

-зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - Орган опіки та піклування Старобільської РДА про визначення місця проживання малолітньої дитини - задовольнити в повному обсязі;

-визначити місце проживання дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з батьком - ОСОБА_3 та передати дитину ОСОБА_5- ОСОБА_3;

-стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_5, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 судовий збір в розмірі 640 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням в частині задоволення зустрічних позовних вимог, а також в частині розміру стягнених аліментів і в частині встановлення кінцевого строку стягнення аліментів, ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою на нього, вважає його незаконним, необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, просила оскаржуване рішення змінити, відмовивши у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до неї про визначення місця проживання малолітньої дитини. Також просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/3 частини щомісячного доходу, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 29.11.2016 року до досягнення дитиною повноліття.

Інші особи, які приймають участь у розгляді справи, рішення суду не оскаржували.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу ОСОБА_2 такою, що підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При апеляційному розгляді вказаної цивільної справи колегія суддів приймає до уваги положення ч.1 ст.303 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до якого під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Із матеріалів справи вбачається, що сторони знаходяться у зареєстрованому шлюбі з 14.04.2007 року, який зареєстрований Артемівським відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції за актовим записом № 201 (а.с.12).

Від шлюбу мають малолітню дитину - доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.13).

Між батьками не досягнуто згоди стосовно місця проживання дитини.

Відповідно до положень статті 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно із ч.1 ст.151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

У відповідності до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ст.160 СК України встановлено, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

При цьому частина 1 статті 161 СК України встановлює, що, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Встановлено, що після припинення фактичних шлюбних стосунків між сторонами з червня 2015 року - вони мешкають окремо, донька ОСОБА_4 з цього часу зареєстрована та проживає разом з матірю (а.с.242).

З 01.09.2016 року ОСОБА_4 відвідує загальноосвітню школу за місцем проживання, що не заперечується сторонами.

Сторони у справі офіційно працевлаштовані, мають регулярний матеріальний дохід, за місцем роботи та проживання характеризуються позитивно (а.с.15-20, 33-35, 53-56, 63-64, 92-93, 95 ).

Сторони на відповідній правовій підставі мають у постійному користуванні житло (а.с.62, 65-68, 237-240, 242-249).

Відповідно до актів обстеження житлово-побутових умов сторін, за місцем проживання як ОСОБА_2, так і ОСОБА_3 створені належні умови для проживання та виховання дитини (а.с.62, 94).

При цьому колегія суддів приймає документи, надані ОСОБА_2, як письмові докази, що містять посилання на фактичні обставини справи.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного цього доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Встановлено, що 04.01.2017 року ОСОБА_3 звернувся до Старобільського відділу поліції ГУ НП в Луганській області із заявою про те, що з червня 2015 року він втратив звязок зі своєю дочкою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Внаслідок проведеного досудового слідства встановлено, що ОСОБА_4 мешкає разом із матірю - ОСОБА_2 і про їх місце знаходження відомо заявнику. При цьому будь-яких протиправних дій з боку ОСОБА_2 слідством встановлено не було. Постановою слідчого Старобільського ВП ГУНП в Луганській області від 14.01.2017 року кримінальне провадження за заявою ОСОБА_4 було закрите на підставі п.1 ч.1 ст.284 КПК України у звязку з відсутністю події кримінального правопорушення (а.с.154-155).

При цьому в ході проведення слідчих дій встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, бажає спілкуватися з батьком (проти чого не заперечує ОСОБА_2В.), однак проживати вона хоче з матірю і це її особисте рішення (а.с.152, 158).

Із матеріалів справи вбачається, що з червня 2015 року донька сторін - ОСОБА_4 постійно проживає разом з матірю на тимчасово непідконтрольній органам державної влади України території. Зокрема, на час розгляду справи в суді вони проживали у ІНФОРМАЦІЯ_6, яке, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. № 1085, відноситься до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Згідно із ст.19 Сімейного кодексу України, орган опіки та піклування подає до суду висновок щодо розвязання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Крім того, відповідно до п.72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, повязаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою КМУ від 24.09.2008 року № 866, для розвязання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини, служба у справах дітей за місцем проживання дитини проводить бесіду з батьками, вивчається ставлення батьків до виконання батьківських обовязків та особиста прихильність дитини до кожного з них, відвідує їх за місцем проживання, про що складає відповідний акт обстеження та складає висновок.

Саме з підстав наявності обєктивних причин неможливості виконання заходів, передбачених ст.19 СК України та п.72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, повязаної із захистом прав дитини, органи опіки та піклування Старобільська районна державна адміністрація Луганської області та виконавчий комітет Бориспільської міської ради Київської області не змогли подати до суду висновок щодо розвязання спору (а.с. 51, 215, 251).

Служба у справах дітей Луганської обласної державної адміністрації не змогла надати такий висновок з причин того, що вона не є органом опіки та піклування (а.с.90), а Лутугинський район Луганської області на цей час відноситься до території, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

При таких обставинах колегія суддів суду апеляційної інстанції, приходить до висновку, що передбачений ч.5 ст.19 СК України письмовий висновок щодо розвязання спору з приводу визначення місця проживання дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, не може бути поданий суду у цей час та при таких обставинах з обєктивних причин.

Разом із тим суд наголошує, що орган опіки та піклування Старобільська районна державна адміністрація Луганської області був залучена до участі у справі та його представник приймав у часть у судовому розгляді.

У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятій резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Вказана Декларація визнається універсальним і ефективним механізмом та інструментом захисту прав дитини в світовому масштабі і діє з дати прийняття Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року.

Разом із тим, у відповідності до листа Міністерства юстиції України від 19.09.2015 № Ш-16216/10.2, Декларація прав дитини прийнята Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 1386 (XIV) від 20 листопада 1959 року та не передбачає будь-яких інших умов надання згоди на її обов'язковість державами-членами ООН.

Україна є державою-членом ООН з часу її заснування.

При таких обставинах положення Декларації прав дитини є обовязковими для України.

При цьому посилання суду першої інстанції на зміст Заяви Верховної Ради України "Про відступ України від окремих зобовязань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод", затвердженої постановою Верховної Ради України від 21.05.2015 року, є безпідставним, оскільки ця заява жодним чином не стосується положень вказаної Декларації прав дитини.

Також колегія суддів вважає помилковим висновок суду щодо неможливості гарантування державою виконання основоположних прав дитини та щодо неможливості ОСОБА_2 належним чином виконувати обов'язки щодо виховання та розвитку дитини, передбачені ст.150 СК України.

Так, відповідно до статті 2 Конституції України, суверенітет України поширюється на всю її територію. Україна є унітарною державою. Територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Ст.3 Конституції України встановлює, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

В Україні існує єдине громадянство (ст.4 Конституції України).

Сторони у справі та їх донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянами України (а.с.5, 9, 13).

Права та свободи громадян України закріплені у Конституції України, є невідчужуваними та непорушними і не є вичерпними (статті 21, 22 Конституції України).

Статтею 24 Конституції України закріплено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Рівність прав жінки і чоловіка забезпечується: наданням жінкам рівних з чоловіками можливостей у громадсько-політичній і культурній діяльності, у здобутті освіти і професійній підготовці, у праці та винагороді за неї; спеціальними заходами щодо охорони праці і здоров'я жінок, встановленням пенсійних пільг; створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Ні воєнний, ні надзвичайний стан в Україні або в її окремій частині на цей час не запроваджено.

Відповідно до статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім'ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров'я; екологічної безпеки (пункти 1,6).

Встановлено, що жодним діючим Законом України не встановлено обмежень права матері на виховання дитини, навіть на територіях, де проводиться антитерористична операція та на територіях, тимчасово непідконтрольних органам державної влади України.

При цьому стаття 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Частина шоста статті 29 ЦК України дозволяє фізичній особі мати кілька місць проживання.

Отже, виходячи із зазначених норм законодавства, правової та соціальної природи батьківства, право громадянина виконувати свої батьківські обов'язки в повному обсязі не можна пов'язувати з такою умовою, як постійне місце проживання (реєстрація місця проживання), а держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, її громадянин, незалежно від його віку.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користування правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Вказане у повній мірі узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Так, у рішенні від 8 липня 2004 року «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я» (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

При таких обставинах, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що виняткові обставини у розумінні положень статті 161 СК України, які б давали підстави для розлучення дитини з матір'ю відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, відсутні. Крім того, на думку суду, мати, яка постійно мешкає з дитиною з часу її народження, в найбільшій мірі може сприяти гармонійному розвитку малолітньої доньки (враховуючи, зокрема, і вік та стать останньої).

При цьому, колегія суддів, керуючись положеннями статті 360-7 ЦПК України, приймає до уваги правову позицію, що викладена у постанові Верховного Суду України від 14.12.2016 року у цивільній справі № 6-2445цс16, відповідно до якої при розгляді справ про визначення місця проживання дитини слід керуватися положеннями статей 160, 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини.

Також суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що донька сторін - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає постійно, крім матері, також і з своїм старшим рідним братом - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с.242, 249).

При таких обставинах суд приходить до висновку, що розлучення рідних брата та сестри складе додаткове навантаження на психічний стан ОСОБА_4 та може вкрай негативно позначитися на її психічному здоровї та моральному настрої.

На вказане суд першої інстанції належної уваги не вернув та ухвалив необгрунтоване рішення про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 в частині стягнення аліментів, то суд першої інстанції при визначенні розміру аліментів, дотримуючись вимог ч.1 ст.182 СК України, у повній мірі врахував обставини справи та, з огляду на інтересах дитини, цілком законно та обгрунтовано стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_8, саме в розмірі 1/4 частини щомісячного доходу, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Разом із тим, враховуючи матеріали справи, колегія суддів вважає за необхідне змінити кінцевий строк стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, зазначивши замість «по момент набрання рішенням законної сили» «до досягнення дитиною повноліття».

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, а відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З огляду на наведені обставини, а також з урахуванням положень п.п.3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне рішення Старобільського районного суду Луганської області від 11.05.2017 року змінити. Скасувати рішення в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини відмовити. Скасувати рішення в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 раніше сплачений судовий збір в розмірі 640 грн. Крім того, колегія суддів вважає за необхідне змінити кінцевий строк стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, зазначивши «до досягнення дитиною повноліття».

В іншій частині рішення Старобільського районного суду Луганської області від 11.05.2017 року залишити без змін.

Також, відповідно до ст.88 ЦПК України, підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені витрати зі сплати судового збору при поданні апеляційної скарги у сумі 704 грн.(а.с.184).

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314,316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 11 травня 2017 року змінити.

Скасувати рішення в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини відмовити.

Скасувати рішення в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 раніше сплаченого судового збору в розмірі 640 грн.

Викласти абзац четвертий резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_9, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_10, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_11, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, аліменти на утримання доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_8, в розмірі 1/4 частини щомісячного доходу, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 29 листопада 2016 року та до досягнення дитиною повноліття».

В іншій частині рішення Старобільського районного суду Луганської області від 11 травня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені витрати зі сплати судового збору у сумі 704 (сімсот чотири) грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його оголошення, однак його може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції: Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: