Справа № 160/256/17 Головуючий у 1 інстанції: Корнелюк В.С.
Провадження № 22-ц/773/938/17 Категорія: 48 Доповідач: Данилюк В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Грушицького А. І., Шевчук Л. Я.,

з участю:

секретаря Черняк О. В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України дитини без згоди батька, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Локачинського районного суду Волинської області від 29 травня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон України без згоди батька дитини ОСОБА_3

Позов мотивовано тим, що згідно з свідоцтвом про народження дитини відповідач є батьком ОСОБА_5, проте дитина з батьком не проживає. Син ОСОБА_5 тривалий час лікується та має показання до проходження санаторно-курортного лікування. З метою проведення найкращого лікування для сина за кордоном, у Республіці Польща, позивач неодноразово зверталась до відповідача про надання дозволу для виїзду сина за кордон, однак той не погоджувався. На підставі викладеного, позивач після уточнення позовних вимог, просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя, неповнолітньому ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та супроводу батька ОСОБА_3, строком на три роки, тобто до 29.05.2020 року.

Рішенням Локачинського районного суду Волинської області від 29 травня 2017 року позов задоволено частково та дозволено одноразовий, тимчасовий виїзд за межі України до Республіки Польща, неповнолітньому ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та супроводу батька ОСОБА_3, строком на один рік, тобто до 29 травня 2018 року. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 підтримали апеляційну скаргу з підстав, що в ній наведені. Позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнали та просили її відхилити.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, а також доводи апеляційної скарги, пояснення сторін та їх представників, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу відповідача слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з таких підстав.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що з метою оздоровлення дитини слід надати дозвіл на один тимчасовий виїзд за межі України до Республіки Польща, протягом одного року, а надання судом дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, і фактично позбавляють батька, який не позбавлений батьківських прав, можливості брати участь у вихованні сина та можливості спілкування з ним.

Так, з наявних у матеріалах справи та досліджених у судовому засіданні письмових доказів, судом першої інстанції встановлено, що 18 травня 2008 року Холопичівською сільською радою Локачинського району Волинської області зареєстровано шлюб між позивачем і відповідачем. Під час перебування у шлюбі в сторін народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підверджується свідоцтвами про одруження та народження (а.с. 5, 6).

На даний час Локачинським районним судом Волинської області шлюб між позивачем та відповідачем розірвано і присуджено стягувати з ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_5 (а.с. 7-9).

Син сторін хворіє і з метою проведення лікування для сина за кордоном, у Республіці Польща, позивач неодноразово зверталась до відповідача про надання дозволу для виїзду сина за кордон, однак той не погоджувався. Дані обставини підтверджуються довідкою для одержання путівки на лікування та листами позивача до відповідача з проханням надати дозвіл їх сину для виїзду за кордон (а.с.10-14).

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Принцип загальної і рівної відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини закріплений і в нормах міжнародного права.

Конвенцією про права дитини (ст. 18) проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування.

В частині 3 статті 11 Закону України "Про охорону дитинства" закріплено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років).

За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Згідно із п.п. 1, 2 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

В апеляційній скарзі відповідач стверджує, що їхній з позивачкою син є здоровим та не потребує лікування і на підтвердження цього надає копію протоколу УЗД обстеження ОСОБА_7 від 23 вересня 2013 року, в той же час з матеріалів справи вбачається, що син сторін є ОСОБА_5, крім того, взяття до уваги у 2017 році результатів дослідження 2013 року також не є доцільним.

Відповідач не надав суду доказів того, що позивач має намір вивезти дитину за кордон на тривалий час або без повернення в Україну, а рішення суду не може грунтуватись на припущеннях.

На думку колегії суддів, відповідач безпідставно не надає згоди на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення, що є порушенням законних прав та інтересів дитини.

Посилання відповідача на те, що рішення суду першої інстанції порушує його права як батька дитини також не підтверджено належними та допустимими доказами, оскільки судом надано дозвіл на одноразовий тимачасовий виїзд дитини до Республіки Польща та вказано часові рамки, в яких такий виїзд має бути здійснено. Рішенням суду у наданні дозволу на виїзди дитини за кордон строком на три роки, тобто до 29.05.2020 року відмовлено.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин.

Згідно із ч. 1 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції. Зазначені доводи не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального або процесуального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України, як підстави для скасування рішення.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Локачинського районного суду Волинської області від 29 травня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді