Ухвала

іменем україни

25 жовтня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» на рішення апеляційного суду Харківської області від 08 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2016 року публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк») звернулося до суду з вищезазначеним позовом, у якому просило звернути стягнення на предмет застави - автомобіль марки TOYOTA, реєстраційний номер НОМЕР_3, який належить ОСОБА_3, шляхом його продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною 434 650 грн для задоволення кредитних вимог у розмірі 1 146 057 грн 58 коп. за кредитним договором від 25 листопада 2011 року,

На обґрунтування вимог позивач посилався на те, що 25 листопада 2011 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, згідно з яким останній надано кредит у розмірі 303 800 грн зі строком повернення до 25 листопада 2018 року та сплатою 17 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 25 листопада 2011 року між банком та ОСОБА_4 був укладений договір застави, предметом якого є автомобіль TOYOTA HIGHLANDER, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 червня 2014 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 249 029 грн 88 коп.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції від 24 жовтня 2014 року відкрито виконавче провадження.

Рішення суду до теперішнього часу не виконано й заборгованість за кредитним договором станом на 05 травня 2016 року склала 1 146 057 грн 58 коп.

Під час виконання виконавчого листа зі стягнення заборгованості банку стало відомо, що ОСОБА_4 продала автомобіль й на данай час його власником є ОСОБА_3

Посилаючись на вищенаведені обставини, ПАТ «ВТБ Банк» просило позов задовольнити.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2016 року позов ПАТ «ВТБ Банк» задоволено.У рахунок погашення кредитних зобов'язань на користь ПАТ «ВТБ Банк» за кредитним договором від 25 листопада 2011 року, укладеним між ПАТ «ВТБ БАНК» та ОСОБА_4, у сумі 1 146 057 грн 58 коп., звернуто стягнення на предмет застави, а саме: автомобіль марки -TOYOTA, модель - HIGHLANDER, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, який належить ОСОБА_3 на праві власності, шляхом продажу з прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною 434 650 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 08 лютого 2017 року рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ПАТ «ВТБ Банк» у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ПАТ «ВТБ Банк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення судів не повністю відповідають зазначеним вимогам закону.

Судами встановлено, що 25 листопада 2011 року між ПАТ «ВТБ Банк» і ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, згідно з яким остання отримала кредит на придбання автомобіля у розмірі 303 800 грн зі строком повернення до 25 листопада 2018 року та сплатою 17,00 % річних.

Виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором забезпечено договором застави від 25 листопада 2011 pоку, укладеним між ПАТ «ВТБ Банк» і ОСОБА_4, предметом якого є легковий автомобіль марки ТОУОТА, 2011 р. випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, зареєстрований в РВ ДАІ МВС України 23 листопада 2011 року, який належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про державну реєстрацію транспортного засобу.

25 листопада 2011 року о 16:54:48 за № 33943698 зареєстровано обтяження щодо вказаного автомобіля, обтяжувачем є ПАТ «ВТБ Банк». Предмет застави оцінено у 434 650грн, розмір основногозобов'язання 303800 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 червня 2014 року з ОСОБА_4 на користь ПАТ «ВТБ Банк» стягнуто заборгованість у сумі 249 029 грн 88 коп.

На виконання зазначеного рішення судом 26 вересня 2014 року видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором, 24 жовтня 2014 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції відкрито виконавче провадження на примусове виконання зазначеного виконавчого листа, однак рішення не виконано, заборгованість за кредитним договором не погашена.

Станом на 05 травня 2016 року загальна сума, що підлягає сплаті ОСОБА_4 за кредитним договором, відповідно до наданого банкомрозрахунку складає 1 146 057 грн 58 коп.

При проведенні заходів із виконання рішення суду встановлено, що автомобіль не перебуває у власності ОСОБА_4, а власником транспортного засобу на даний час згідно з договором купівлі-продажу від 29 травня 2015 року є ОСОБА_3

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «ВТБ Банк», суд першої інстанції виходив із того, що невиконання зобов'язань за кредитним договором ОСОБА_4, у зв'язку із чим виникла заборгованість за кредитом, є підставою для звернення стягнення на заставлене майно, що перебуває у власності відповідачки.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у позові, суд апеляційної інстанції зазначив, що ставлячи питання про звернення стягнення на предмет застави банк посилався на те, що станом на 05 травня 2016 року заборгованість ОСОБА_4 складає 1 146 057 грн 58 коп. Проте будь-якого рішення суду про стягнення такої суми або письмової згоди ОСОБА_4 з такою сумою заборгованості у матеріалах справи відсутні. Сама ОСОБА_4 до участі у справі не притягнута та позбавлена можливості надати свої докази на спростування такої суми заборгованості. Тобто, звертаючи стягнення на предмет застави у сумі 1 146 057 грн 58 коп., суд вирішив питання про права і обов'язки боржника ОСОБА_4, яка до участі у справі не притягнута.

Повністю погодитися з висновками судів не можна.

Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону України «Про заставу» застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Згідно з ч. 3 ст. 3 Закону України «Про заставу» застава має похідний характер від забезпеченого зобов'язання.

Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодавець) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Отже, застава як правовий інститут цивільного законодавства виконує забезпечувальну функцію, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-заставодержателю задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна, незалежно від майнового стану боржника, і наявності у нього заборгованості перед іншими кредиторами, отже, застава встановлюється для гарантування майнових інтересів кредитора-заставодержателя.

Згідно із ч. 2 ст. 586 ЦК України заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором.

Аналогічна за змістом норма міститься у ч. 2 ст. 17 Закону України «Про заставу».

Встановлено, що у зв'язку з невиконанням відповідачем умов кредитного договору та нарахуванням процентів і пені станом на 05 травня 2016 року за кредитним договором утворилася заборгованість в сумі 1 146 057 грн 58 коп.

На підтвердження суми боргу позичальника станом на 05 травня 2016 року банком надано обґрунтований розрахунок заборгованості з зазначенням окремо сум боргу за кредитом, процентами, пенею. Також до розрахунку надано таблиці, в яких детально розписано суми та дати виникнення простроченої заборгованості та, відповідно, періоди та суми нарахувань пені. Всі погашення заборгованості здійснені позичальником, враховано банком у розрахунку заборгованості, що було надано суду.

На порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України апеляційний суд на вищезазначені положення закону та обставини справи уваги не звернув, дійшов помилкового висновку про відмову у позові.

Не може залишатися в силі й рішення суду першої інстанції, оскільки на порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України місцевий суд також не вжив передбачених законом заходів для правильного вирішення спору, зокрема в установленому процесуальному порядку не вчинив дій, які від нього вимагає положення ч. 4 ст. 10 ЦПК України, не вирішив питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, зокрема, не вирішив питання про залучення до участі у справі ОСОБА_4

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу скаргою публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2016 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 08 лютого 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик