Справа № 463/5736/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.
Провадження № 22-ц/783/4426/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2017 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

при секретарі: Цапові П.М.,

за участю: апелянта ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

представників позивача ЛКП «Дім» - Масюка М.В., Лаби О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24 травня 2017 року у справі за позовом Львівського комунального підприємства «Дім» до ОСОБА_2 про визнання договору укладеним та стягнення заборгованості за утримання будинку та прибудинкової території,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 24 травня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Львівського комунального підприємства «Дім» заборгованість за фактично надані послуги по утриманню та обслуговуванню житлового будинку АДРЕСА_1 за період з 03.07.2010 року до 01.04.2017 року в розмірі 5 678,24 грн.

В задоволенні позовних вимог Львівського комунального підприємства «Дім» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за фактично надані послуги по утриманню та обслуговуванню житлового будинку АДРЕСА_1 в сумі 1 719,38 грн. за період до 03.07.2010 року відмовлено за спливом строку позовної давності.

В задоволенні позову Львівського комунального підприємства «Дім» до ОСОБА_2 про визнання укладеним договору про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території між ЛКП «Дім» та ОСОБА_2, що проживає у квартирі АДРЕСА_1 відмовлено за безпідставністю.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Львівського комунального підприємства «Дім» судовий збір в розмірі 1 600 грн.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі з урахуванням доповнення апелянт зазначає, що не погоджується із рішенням, оскільки при його прийнятті суд порушив норми матеріального та процесуального права та зробив суперечливі та необґрунтовані висновки щодо предмету спору. Вважає, що суд не дослідив належним чином надані відповідачем докази, в той же час зробив однобокі висновки, що спричинили прийняття необґрунтованого та незаконного рішення. Вказує, що районний суд в порушення ч.3 ст. 163 ЦПК України допустив у судове засідання в період з січня 2017 року по травень 2017 року у даній справі в якості представника ЛКП «Дім» Лабу О.І. не перевіривши її повноваження. Звертає увагу, що позивач в порушення норм п.1 ч.3 ст. 21 та п.5 ч.3 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» не підготував та не подав проекту договору на погодження, оскільки ЛКП «Дім» не робив жодних спроб на встановлення договірних відносин з відповідачем ОСОБА_2

Вважає, що надані суду документи про наявність господарських відносин з іншими юридичними особами, фінансові розрахунки між ними у ході виконання договірних зобов'язань не є доказом надання послуг по утриманню будинку по АДРЕСА_1 Також зазначає, що позивачем не надано суду обгрунтування розрахунку заборгованості, оскільки сума боргу належним чином не обґрунтована, так як надані суду відомості про нарахування та оплату послуг та повідомлення про нарахування не є фактом надання їй, як споживачу, послуг, а є лише рахунком на оплату.

Окрім того зазначає, що суд порушив її права на повноцінний правовий захист згідно норм ст.12 ЦПК України та ст. 59 Конституції України, оскільки відмовив у її клопотанні про відкладення розгляду справи до призначення безоплатного адвоката. Також вважає вимоги оплати послуг щодо обслуговування прибудинкової території будинку безпідставними, оскільки відсутня документація про встановлення меж прибудинкової території будинку на АДРЕСА_1

Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_2 заборгованість в сумі 5 678, 24 грн. та стягнення на користь ЛКП «Дім» судового збору в розмірі 1 600 грн. Судові витрати по першій та апеляційній інстанціях стягнути з ЛКП «Дім».

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представників позивача ЛКП «Дім» - Масюка М.В., Лаби О.І. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Частково задовольняючи позов ЛКП «Дім», суд першої інстанції виходив з того, що відповідач отримавши послуги, зобов'язаний був оплатити їх вартість у повному розмірі, а відтак безпідставно не проводив оплати за послуги з утримання будинку та прибудинкової території, у зв'язку з чим у відповідача утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню у судовому порядку. Ухвалюючи рішення про стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність договору між сторонами не є підставами для відмови у задоволенні позову ЛКП «Дім».

Колегія судді погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

За змістом ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.

Обов'язок споживача оплачувати послуги з утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій у строки, встановлені договором або законом, визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, якому кореспондує право виконавця послуг стягувати прострочені платежі із осіб, які відмовляються оплачувати рахунки за споживання цих житлово-комунальних послуг.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни/тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо) затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території.

Положеннями ст. ст. 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг.

Обов'язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановленні договором або законом (п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»), а обов'язком виконавця надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором (п. п. 1, 3 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року № 6-2951цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, відповідач у вказаній квартирі зареєстрована та проживає, що стверджується довідкою з місця проживання про склад сім'ї і прописки (а.с.6).

Будинок АДРЕСА_1 перебуває на балансі ЛКП «Дім» та обслуговується ним згідно з ухвалою Львівської міської ради №2638 від 18.07.2013 року.

Відповідно до ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями власники приватизованого житла в багатоквартирних будинках (до них належать і власники квартир у кооперативних будинках та викуплених квартир) є співвласниками всіх допоміжних приміщень будинку та його технічного обладнання і повинні сплачувати свою частку витрат на утримання будинку (житла) та прибудинкової території пропорційно до займаної площі. Послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій зобов'язані сплачувати як квартиронаймачі, так і власники викуплених та приватизованих квартир.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач ЛКП «Дім» надає такі послуги, що підтверджується наявними у справі доказами.

Таким чином, правовідносини, що виникли між сторонами у справі - це правовідносини між виконавцем послуг та споживачами послуг.

Хоч у ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, відповідач від користування послугами ЛКП не відмовлялися, а фактично такими користувалася і користується, а відтак відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не є підставою для відмови відповідача від сплати за фактично надані житлово-комунальні послуги.

Оскільки обов'язок споживача житлово-комунальних послуг власника житла ґрунтується не тільки на договорі, але й на законі, відсутність письмових договірних відносини не є підставою для звільнення від оплати житлово-комунальних послуг.

Судом встановлено, що ЛКП «Дім», як балансоутримувач даного будинку і виконавець послуг, несе витрати з утримання будинку і прибудинкової території, надає послуги його мешканцям, у тому числі і відповідачам, зокрема, займається забезпеченням технічного обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, що стверджується відповідними актами (а.с.30-45 том 2), ліквідації аварій (а.с.11-29, 46-50 том 2), дератизації (а.с.114-134 том 2), обслуговування димовентиляційних каналів (а.с.12-17 том 3, 156-163 том 4), освітлення місць загального користування, що стверджується відповідними актами та квитанціями (а.с.58-201 том 3), вивезенням побутових відходів (а.с.51-116 том 2), технічним обслуговуванням ліфтів та диспетчерських систем, що стверджується актами-рахунками (а.с.52-123 том 1), прибирання сходових кліток. Окрім цього, ЛКП «Дім» за кошти підприємства здійснює виплату заробітної плати працівникам.

Оскільки позивачем надаються вищевказані послуги, а відповідачем належними та допустимими доказами не доведено, що позивач послуги по утриманні будинку, в якому знаходиться її квартира не надає, чи надає послуги неналежної якості, відтак суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що відповідач зобов'язаний сплачувати свою частку витрат у загальних витратах на утримання будинку (житла) та прибудинкової території пропорційно до займаної площі.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як встановлено судом першої інстанції, з висновками якого погоджується й колегія суддів, позивач 03.07.2013 року звертався до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості з ОСОБА_2, який в подальшому був скасований за заявою відповідача.

Відтак, оскільки статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а тому суд з врахуванням звернення до суду 03.07.2013 року із заявою про видачу судового наказу, що перериває строк позовної давності, виходячи із представлених розрахунків, прийшов до вірного висновку, що до задоволення підлягають позовні вимоги про стягнення заборгованості за період з 03.07.2013 року в розмірі 5 678,24 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано обґрунтованого розрахунку заборгованості, а відомості про нарахування та оплату послуг та повідомлення про нарахування не є фактом надання їй послуг, а лише рахунком на оплату є безпідставними та не підтверджені жодними доказами. Крім того, апелянтом не надано суду альтернативного розрахунку заборгованості.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність доводів апелянта про те, що між нею та ЛКП «Дім» не укладався будь-який договір, а тому за відсутності договірних відносин вона не зобов'язана сплачувати заборгованість за послуги з утримання будинку та прибудинкової території, оскільки факт відсутності між сторонами договору не звільняє відповідача від оплати за надані позивачем послуги.

Така позиція суду кореспондується з висновком Верховного суду України викладеним у постанові від 30.10.2013 року по справі 6-59цс13, який підлягає врахуванню іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні аналогічних норм права у відповідності до положень ст.360-7 ЦПК України, про те що споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Окрім цього, відповідач не представила ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції доказів неналежного виконання позивачем своїх зобов'язань щодо утримання будинку, прибудинкової території чи неналежного надання інших послуг.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції правильно виходив із доведеності факту надання позивачем відповідачу послуг з утримання будинку та прибудинкової території, які нею не оплачені, що призвело до виникнення заборгованості та порушення прав позивача, які підлягають стягненню за утримання будинку та прибудинкової території.

На підставі наявних у справі доказів суд правильно встановив, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 Договір про надання послуг сторонами не укладався, проте відсутність відповідного договору не є підставою для звільнення від оплати наданих послуг з утримання будинку та прибудинкової території, оскільки згідно зі ст. 11 ЦПК України цивільні права та обов'язки виникають також із дій осіб які породжують ці права та обов'язки, і такою дією є надання послуг та їх отримання відповідачем.

Крім того відповідач, не подала належних та допустимих доказів того, що вона не користувалися послугами з утримання будинку та прибудинкової території за вказаний період.

Що стосується доводів апеляційної скарги про не укладення між сторонами типового договору, форма та зміст якого затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року N 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій», то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем жодних доказів направлення договору чи відмови від укладення такого суду не представлено, а відтак такі вимоги не підлягають до задоволення.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, встановивши, що позивачем надавалися послуги з утримання будинку АДРЕСА_1 та прибудинкової території, проте відповідачем за надані послуги кошти не сплачувались, внаслідок чого утворилась заборгованість з їх оплати, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ЛКП «Дім».

Будь - яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 313, п.1 ч.1 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2- відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24 травня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

Н.О. Шеремета