РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун.№759/8921/17

пр.№2/759/4147/17

26 жовтня 2017 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі:головуючого судді Ул'яновської О.В.,

при секретарі Чернишук К.О.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Телецького Т.А.,

представника відповідача Сімутіної Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства спільне підприємство «Партнер», третя особа: Київська міська рада про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 р. позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, просить суд визнати недійсним укладення договору №990 про експлуатацію та обслуговування від 15.06.2010 укладеного між Закритим акціонерним товариством спільне підприємство «Партнер» правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство спільне підприємство «Партнер» та ОСОБА_1, посилаючись на ті підстави, що 15.06.2010 між ОСОБА_1 та ЗАТ СП «Партнер» було укладено договір №990 на експлуатацію та обслуговування, відповідно до якого ПАТ СП «Партнер» бере на себе обов'язки по зберіганню і охороні транспортних засобів власника у гаражі АДРЕСА_1 встановленого на земельній ділянці відведений ЗАТ СП «Партнер» на праві довгострокової оренди по АДРЕСА_1, а власник бере на себе зобов'язання вчасно вносити щомісячні внески за охорону автомобіля та експлуатаційні витрати на умовах цього договору. Позивач вважає, що спірний договір є таким, що порушує публічний порядок, та вчинений під впливом обману. Також, ОСОБА_1 вважає, що спірний договір за своєю правовою природою є договором охорони. У доповненнях також зазначено, що у зв'язку з тим, що відповідач не має відповідної ліцензії на надання послуг з охорони майна позивач вважає, що спірний договір є недійсним, оскільки суперечить ст. 227 ЦК України (а.с. 86-94).

Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовну заяву підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, просили задовольнити.

Представник відповідача проти позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що позивачем не наведено істотного порушення підприємством умов договору, що є обов'язковою умовою для розірвання договору, зокрема, земельна ділянка за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1 відведена відповідачу для експлуатації та обслуговування напівпідземного гаражу на підставі рішення КМР №125/1335 від 18.03.2004, підприємство є балансоутримувачем та землекористувачем даної земельної ділянки, сплачує земельний податок. Діяльність відповідача з надання послуг щодо зберігання транспортних засобів на автостоянках регулюється нормами ЦП України, на підставі договору схову та не потребує ліцензії, відповідач здійснює охорону об'єкта нерухомості - гаражного боксу, який на праві власності належить позивачу, а не конкретний автомобіль, тому позивач зобов'язана сплачувати щомісячні платежі за надані послуги, проте умови договору не виконує, хоча користується гаражем кожного дня.

Представник третьої особи Київської міської ради в судове засідання не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі (а.с. 29)

Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які позивачка посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 24.05.2006 між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу гаражного боксу НОМЕР_1, який розташований у напівпідземному гаражі по АДРЕСА_1 (а.с. 20-21).

Відповідно до реєстраційного посвідчення №032577 від 04.05.2007, яке видане Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить гаражний бокс НОМЕР_1 у напівпідземному гаражі, що по АДРЕСА_1 (а.с.22).

15.06.2010 позивач та відповідач уклали договір №990 на експлуатацію та обслуговування, відповідно до умов якого СП «Партнер» бере на себе обов'язки по зберіганню і охорони транспортного засобу, а власник бере на себе зобов'язання вчасно вносити щомісячні внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати на основі щомісячних розрахунків з врахуванням змін в нормативній та законодавчій базі, яка регулює правовідносини в оплаті праці, електроенергії, ставок орендної плати за користування земельною ділянкою, росту цін на матеріали та ремонт, у тому числі при проведенні державою індексації доходів населення, інших заходів, що впливають на зміну вартості експлуатаційних витрат та на утримання охорони (а.с. 15).

Відповідно до п.3.1 договору ОСОБА_1 зобов'язана не пізніше зобов'язана не пізніше 10 числа кожного місяця вносити внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати на основі щомісячного розрахунку, проте розмір внесків може змінюватись у відповідності до п. 2.3 даного договору у разі зміни в нормативній базі, яка регулює правовідносини в оплаті праці, електроенергії, ставок земельного і комунального податку, росту цін на матеріали та ремонт у тому числі проведення державою індексації доходів, що впливають на вартість експлуатаційних витрат та на утримання охорони.

Відповідно до розпорядження Ленінської районної державної адміністрації м. Києва №1041 від 29.07.1996 «Про будівництво напівпідземних гаражів-автостоянок на 35, 36, 37 ділянках в 13-му мікрорайоні житлового масиву «Біличі» СП «Партнер» виконало роботи з будівництва напівпідземних гаражів в 13 мікрорайоні на житловому масиві Біличі на АДРЕСА_2 (а.с. 48).

20.05.1997 Головне управління капітального будівництва КМДА передав СП «Партнер» на баланс на підземні гаражі на 24 машиномісць на ділянці АДРЕСА_1, що підтверджується інвестиційним підрядним договором №4 від 20.05.1997 (а.с. 49-50).

18.03.2004 Київською міською радою було прийнято рішення №125/1335 про відведення земельної ділянки СП «Партнер» для експлуатації та обслуговування напівпідземного гаража на 24 автомобілі на АДРЕСА_1 (а.с. 95-96).

Відповідно до розпорядження Ленінської районної державної адміністрації від 05.01.1998 №10 та повідомленням №36 від 27.02.1998 Управління капітального будівництва Київської міської державної адміністрації від 31.08.1999, підтверджується передача на баланс СП «Партнер» напівпідземних гаражів на 24 машиномісць на дільниці АДРЕСА_1 (а.с. 53-54, 58).

Відповідно до розпорядження Святошинської районної державної адміністрації у м. Києві від 09.06.2005 №911 напівпідземним гаражам СП «Партнер» на 24 машиномісць присвоєно поштову адресу АДРЕСА_3 (а.с. 59).

Відповідно до ч. 2 ст. 977 ЦК України, за договором зберігання транспортного засобу в боксах та гаражах, на спеціальних стоянках зберігач зобов'язується не допускати проникнення в них сторонніх осіб і видати транспортний засіб за першою вимогою поклажодавця. Договір зберігання транспортного засобу поширюється також на відносини між гаражно-будівельним чи гаражним кооперативом та їх членами, якщо інше не встановлено законом або статутом кооперативу.

Статтею 978 ЦК України зазначено, що за договором охорони охоронець, який є суб'єктом підприємницької діяльності, зобов'язується забезпечити недоторканність особи чи майна, які охороняються. Володілець такого майна або особа, яку охороняють, зобов'язані виконувати передбачені договором правила особистої та майнової безпеки і щомісячно сплачувати охоронцю встановлену плату.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. 203 ЦК України.

Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (п. 20 Постанови).

Згідно узагальнення Верховного Суду України «Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», викладених у листі від 24.11.2008, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК може бути визнаний судом недійсним. Вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Варто враховувати, що обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення. Зокрема, обман щодо фінансового становища контрагента як мотиву правочину не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

У правочині зовнішнє волевиявлення особи має відповідати його внутрішній волі. Вона має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов'язків. На цих підставах необхідно виділити правочини, вчинені під впливом: помилки (ст. 229 ЦК); обману (ст. 230); насильства (ст. 231); тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах (ст. 233), а також унаслідок зловмисної домовленості (ст. 232). Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, здійснений під впливом помилки, обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представником однієї сторони з іншою стороною або внаслідок збігу тяжких обставин (кабальний правочин), є оспорюваним та може бути визнаний судом недійсним. Заявлені вимоги можуть бути задоволені, якщо доведені факти обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною або збіг тяжких для сторони обставин і наявність їх безпосереднього зв'язку із волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах (узагальнення Верховного Суду України «Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», викладені у листі від 24.11.2008).

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В силу ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позивач не довела належними доказами, як це передбачено ст. ст. 58, 60 ЦПК України, достовірних доказів обману з боку відповідача щодо істотних умов договору. Істотне значення має обман щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Судом встановлено, що в стосунках, які склалися між сторонами, не мало місця обману. Навпаки матеріали справи свідчать, та визнається сторонами, що відповідач виконує всі істотні умови договору, укладеного між сторонами. Тому посилання, що умови оскаржуваного договору вводить позивача в оману, щодо істотних умов договору є недоведеними та безпідставними.

Враховуючи вищевикладене, позові вимоги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а тому задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись Постановою пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 ст. ст. 203, 215, 230 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 30, 57-61, 88, 179, 209, 212-215, 218, 223, 360-7 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У позовних вимогах ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства спільне підприємство «Партнер», третя особа: Київська міська рада про визнання договору недійсним відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні протягом десяти днів з дня отримання рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: