Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1258/17 Головуючий у суді І-ї інстанції Партоліна І. П.
Доповідач Карпенко О. Л.
УХВАЛА

Іменем України

10.10.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого Карпенка О.Л.,

суддів : Голованя А.М., Мурашка С.І.,

за участю секретаря Діманової Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільній справу за позовом ОСОБА_2 то Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» на рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 12 квітня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 27 грудні 2016 року, після перегляду рекламного оголошення про продаж автомобіля ВАЗ-2170, він уклав з відповідачем договір фінансового лізингу № 301 та вніс на рахунок відповідача грошові кошти в сумі 11 963 грн. 35 коп. і сплатив комісію банку в сумі 143 грн. 56 коп. У подальшому ним встановлено, що предметом договору є транспортний засіб марки - ZAZ Sens, комплектація - Standart, вартість якого складає 6 329, 81 доларів США з урахуванням ПДВ (п. 8. 2 Договору), котрий згідно п. 4.1 Договору він може отримати на протязі 90 днів. 3 січня 2017 року позивача повідомлено, що транспортний засіб відсутній. 4 січня позивач письмово звернувся до відповідача з вимогою повернення сплачених ним коштів, яка не була задоволена відповідачем. Всупереч вимогам ст. 799 ЦК України вказаний договір не посвідчили нотаріально, що вказує на його нікчемність. Також позивач посилався на відсутність у відповідача ліцензії на надання послуг фінансового лізингу. Позивач вказував, що діями відповідача йому завдано моральну шкоду.

Рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 12 квітня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто із ТОВ «Єврокар Україна» на користь ОСОБА_2 11 963 грн. 35 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відповідачем подано апеляційну скаргу, якою він просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 В скарзі відповідач зазначає, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим та таким, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема суд неправильно застосував ст. ст. 215, 216, 220, 799 ЦК України, ст. 6 закону України «Про фінансовий лізинг» та дійшов неправильного висновку про невідповідність оспорюваного договору вимог закону щодо його форми та нікчемність договору.

Відповідач, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив. Проте, згідно з ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції позивач заперечив проти доводів апеляційної скарги, вказавши, що скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У справі законність і обґрунтованість судового рішення у якій перевіряється, суд першої інстанції встановив такі факти й обставини.

27 грудня 2016 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Єврокар Україна» у простій письмовій формі було укладено договір фінансового лізингу № 301 з Додатками (далі - Договір) (а.с. 4-11).

Згідно договору предметом лізингу по даному договору є транспортний засіб марки - ZAZ Sens, комплектації - Standart, об'ємом двигуна - 1,3, типом КПП - МТ, приводом - переднім (п. 1.1 Договору).

Відповідно до п. 8. 2 Договору вартість транспортного засобу складає 6329,81 доларів США з урахуванням ПДВ, що еквівалентно 173 905 грн.

Пунктом 1.3. договору встановлено, що лізингодавець (відповідач по справі) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність(отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу по справі) на строк та на умовах, передбачених Договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах договору.

Предмет лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності на предмет лізингу на лізингоодержувача , згідно умов договору (п. 1.6. договору).

Згідно п. 1.7. договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця комісії за організацію договору, авансового платежу, комісії за передачу предмету лізингу, у разі наявності, - сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.5 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.5 ст. 9 даного договору.

27 грудня 2016 року позивачем внесено на рахунок відповідача грошові кошти в сумі 11 963, 35 грн, як комісію за організацію по договору фінансового лізингу (а.с. 16).

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що умови договору про сплату лізингоодержувачем комісії та її неповернення на випадок розірвання договору є несправедливими в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Суд також вважав, що договір є нікчемним внаслідок недотримання вимог ст. 799 ЦК України щодо його нотаріального посвідчення (ч. 1 ст. 220 ЦК України), що є підставою для застосування наслідків недійсності нікчемності правочину. Відмовляючи у стягненні з відповідача сплаченої позивачем комісії банку, суд мотивував своє рішення безпідставністю пред'явлених вимог, а в частині відмови у відшкодування моральної шкоди - її недоведеністю.

В апеляційній скарзі відповідач клопоче про скасування рішення суду першої інстанції в цілому та ухвалення нового рішення, проте доводи апеляційної скарги стосуються лише висновків суду про нікчемність договору та застосування наслідків недійсності такого договору. Щодо інших частин рішення суду апеляційна скарга не мітить доводів щодо його незаконності чи необґрунтованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У зв'язку з цим за апеляційною скаргою відповідача рішення суду першої інстанції перевіряється лише в межах задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно приписів ст. 806 ЦК України за договоромлізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власностіі було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника)відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строкі за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду)з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продажта положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Загальні правові та економічні засади фінансового лізингу визначаються Законом України «Про фінансовий лізинг» (преамбула цього Закону).

Як встановлено ч. 2 ст. 1 Закону за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Суд першої інстанції, дослідивши умови укладеного між сторонами договору, правильно визначив його правову природу та дійшов обґрунтованого висновку, що від є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу або договору поставки.

За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування.

Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.

За загальним правилом, передбаченим ч. 1 ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.

Це положення узгоджується зі змістом ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Але якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з ч. 2 ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Згідно зі ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, й визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Правові наслідки недійсності договору передбачені ст. 216 ЦК України, зокрема, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Положення ст. 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Саме такі висновки щодо застосування зазначених норм права містяться у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, від 19 жовтня 2016 року № 6-1551цс16 та від 18 січня 2017 року № 6-648цс16.

Встановивши, що договір фінансового лізингу укладений між юридичною особою, якою являється відповідач, і фізичною особою, позивачем, нотаріально не посвідчений, суд дійшов правильного висновку про нікчемності цього правочину та правильно застосував положення ст. 216 ЦК України і стягнув з відповідача на користь позивача сплачені останнім за нікчемним договором кошти.

Суд першої інстанції при виборі правової норми, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин фактично врахував висновки Верховного Суду України, викладені вказаних постановах.

В апеляційній скарзі відповідач не згадує про правові висновки Верховного Суду України у подібних правовідносинах та не наводить мотивів для відступу від них.

Таким чином доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права є безпідставними.

Посилання суду на ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», як на підставу задоволення позову є зайвим так, як визнання умов договору несправедливими має наслідком їх зміну або визнання недійсними (ч. 5 ст. 18 Закону). Проте позивач не пред'являв вимог про недійсність положень договору.

Хоча за відсутності позовних вимог про недійсність умов договору суд першої інстанції і обґрунтував додатково своє рішення несправедливістю частини умов договору, однак встановивши факт нікчемності договору внаслідок недотримання вимог закону щодо його нотаріального посвідчення вірно вирішив справу по суті, а з урахуванням того, що внаслідок винесення апеляційним судом власного рішення результат по суті не зміниться, тому рішення суду першої інстанції слід залишити в силі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» відхилити, а рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 12 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: