АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1475/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 20 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 ОСОБА_7 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 24 травня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_10, про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_6 звернувся до суду з даним позовом, яким просив визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку № 4 по вул. Садовій у с. Червона Слобода Черкаського району, укладений 30.12.2015 між ОСОБА_8 та ОСОБА_9, посвідчений приватний нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_10, зареєстрований у реєстрі № 2897, зі скасуванням у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису №12863699 про право власності ОСОБА_9 на вказаний будинок, мотивуючи про те, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05.04.2016, яке набрало законної сили 18.04.2016, з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 стягнуто заборгованість за договором позики у сумі 1700000,00 грн. та 6890,00 грн. судових витрат. Під час виконання вказаного рішення Центральним ВДВС м. Черкаси позивачу стало відомо про те, що 30.12.2015 ОСОБА_8, не маючи наміру віддавати борг, відчужила ОСОБА_9 будинок №4 по вул. Садовій у с. Червона Слобода Черкаського району відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого цього ж дня приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_10 та зареєстрованого у реєстрі №2897. Позивач вважає, що оспорюваний договір є недійсним в силу його фіктивності у звязку із тим, що за інформацією служби обліку природного газу та контролю за його використанням ПАТ ЧЕРКАСИГАЗ, переукладення наявного договору на імя ОСОБА_8 з новим власником протягом 2015-2016 років не було, згідно відомостей ГУ ДФС у Черкаській області за земельну ділянку за адресою вул. Садова 4 у с. Червона Слобода Черкаського району земельний податок по теперішній час сплачувала ОСОБА_8, державний реєстр речових прав на нерухоме майно не містить відомостей про зміну власника земельної ділянки. За інформацією Червонослобідської сільської ради Черкаського району у домоволодінні по вул. Садова 4 у с. Червона Слобода з 22.08.2006 по нинішній час зареєстровані: ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_2, власником домоволодіння є ОСОБА_8 Згідно відомостей ПАТ Черкасиобленерго між товариством в особі Черкаського РЕМ та ОСОБА_8 діє договір про користування електричною енергією від 09.08.2006 та протягом 2015-2016 років договір не переукладався. Виходом державного виконавця за вказаною адресою при спілкуванні з сусідами встановлено, що в будинку проживають батьки ОСОБА_8 Позивач вважає, що вказане свідчить про те, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 як на момент вчинення правочину, так і на даний час не мали та не мають наміру створити будь-які юридичні наслідки, не вчиняли жодних дій на виконання умов договору купівлі-продажу жилого будинку. Воля сторін не відповідала та не відповідає зовнішньому її прояву, тобто останні, укладаючи договір, знали заздалегідь, що його не буде виконано. Після укладення договору у будинку продовжують проживати батьки ОСОБА_8, обслуговувати його, споживати комунальні послуги. ОСОБА_13, як новий власник будинку, жодних дій щодо нього з часу укладення договору купівлі-продажу не здійснює. Позивач вважає, що договір купівлі-продажу будинку укладено з метою навмисного приховання (виведення) від звернення стягнення на нього за зобовязаннями ОСОБА_8 для задоволення вимог ОСОБА_6 як стягувача та погіршення власного фінансового стану боржника. Також позивач вважає, що приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_10, яка посвідчила спірний договір, порушено інструкцію щодо вчинення нотаріальних дій, оскільки договір посвідчено стосовно купівлі-продажу будиноковолодіння без земельної ділянки.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 24.05.2017 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. В обґрунтування вказує на доводи, аналогічні викладеним у позовній заяві та на те, що його інтерес у даній справі полягає у відновленні становища, що передувало вчиненню оспореного правочину, адже це забезпечить змогу звернути стягнення на майно відповідача для погашення боргу перед апелянтом, який стягнуто рішення суду. Розрахунки між сторонами правочину, зважаючи на розмір сум, які передавалися від покупця продавцю, мали відбуватися у безготівковій формі, що передбачено постановою НБУ «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою», однак відповідних доказів надано не було, отже нотаріально посвідчена заява ОСОБА_14 від 25.01.2017 про відсутність матеріальних претензій до ОСОБА_13 на думку апелянта є недопустимим доказом. ОСОБА_13 укладено договори про надання комунальних послуг виключно на час розгляду даної справи в суді. Суд приєднав до матеріалів справи копії рішень Придніпровського районного суду від 16.01.2017 та ухвали апеляційного суду Черкаської області від 07.03.2017, однак не надав їм оцінки у сукупності з іншими доказами. Указані судові рішення підтверджують позовні доводи у даній справі. Оскільки позивач вказує про порушення нотаріусом вимог законодавства, її пояснення щодо предмету спору у справі могли бути оцінені тільки після дослідження матеріалів нотаріальної справи, яку суд помилково відмовився витребувати. Судом не враховано, що земельна ділянка, на якій розташоване домоволодіння, відчужене за спірним правочином, залишається у власності попереднього власника домоволодіння, що свідчить про необхідність відмови нотаріуса у посвідченні спірного договору, оскільки домоволодіння розташоване на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які зявилися у судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав та мотивів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що право вимоги у позивача виникло після спливу дати у розписці та після винесення судового рішення, яким з відповідача ОСОБА_8 на користь позивача стягнено борг, а саме після набрання цим рішенням законної сили 18.04.2016. На момент вчинення спірного правочину (30.12.2015) заборон у відповідача на здійснення свого права власності не було, адже вимоги позивача стосувалися виключно грошових коштів. На момент укладення спірного договору купівлі-продажу позивач не був стороною договору і не довів, які його права були порушені.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає, що, встановивши дійсні обставини справи, суд дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалив у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, колегія суддів не вбачає, виходячи з наступного.

При розгляді справи встановлено, що згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 30.12.2015, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_10 за №2897, ОСОБА_8 продала ОСОБА_9 житловий будинок по вул. Садовій 4 у с. Червона Слобода Черкаського району. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.12.2015 за №51305094 право власності на цей житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_9

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05.04.2016 з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 стягнено заборгованість за договором позики від 07.12.2015 у сумі 1700000,00 грн. та судові витрати у сумі 6890,00 грн.

Згідно заяви представника ОСОБА_8В ОСОБА_14, яку посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_10 за №241, станом на 25.01.2017 ОСОБА_8 отримала повний розрахунок за проданий житловий будинок і не має матеріальних претензій та фінансових вимог до покупця ОСОБА_9

Відповідно до довідки сектору ТОВ ЧЕРКАСИГАЗ ЗБУТ від 28.11.2016 ОСОБА_9 о/р НОМЕР_1 уклала договір про приєднання до умов договору розподілу природного газу 28.11.2016.

Також за попереднім договором купівлі-продажу земельних ділянок від 30.12.2015 ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зобовязуються укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки, на якій знаходиться житловий будинок по вул. Садова 4 у с. Червона Слобода Черкаського району.

У даній справі позивач доводить про те, що спірний правочин є фіктивним, оскільки він спрямований не на перехід права власності від продавця до покупця майна, а на те, щоб уникнути звернення стягнення на майно продавця.

При вирішенні поставлених позивачем питань суд враховує таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; ст. 6 ЦК України - сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до правової позиції ВСУ, викладеної у постанові від 24.09.2014 у справі №6-116цс14, який в силу ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для застосування, згідно ст. 234 ЦК України фіктивний правочин - це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є не фіктивним, а удаваним (ст. 235 ЦК України).

Пунктом 24 постанови пленуму ВСУ "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

При цьому саме позивач має довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Таким чином, враховуючи вищенаведені норми законодавства, розяснення пленуму ВСУ та положення правового висновку ВСУ, колегія суддів вважає, що в даній справі позивачем не доведено, що спірний правочин його сторони уклали, без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином, адже кошти за майно, яке є предметом продажу, повністю сплачено покупцем та за ним же зареєстровано право власності на це майно, тобто в силу положень ч.4 ст.334 ЦК України про те, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону, покупець набув у власність придбане майно.

Також колегія суддів враховує, що спірний правочин укладено 30.12.2015, а право вимоги до продавця у позивача виникло 02.01.2016 (згідно розписки про одержання в позику коштів продавцем від позивача) та 18.04.2016 (день набрання законної сили рішенням суду про стягнення з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 заборгованості по цьому договору позики), тобто на момент укладення спірного правочину позивач у даній справі не мав підстав говорити про наявність у продавця за спірним договором перед ним невиконаних грошових зобовязань, що свідчило б про можливе порушення прав позивача у даній справі в момент укладення спірного договору купівлі-продажу нерухомості.

При цьому колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що в силу ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання саме в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Колегія суддів відхиляє апеляційні доводи про те, що відновленні становища, що передувало вчиненню оспореного правочину, забезпечить змогу звернути стягнення на майно відповідача для погашення боргу перед апелянтом, оскільки визначальним для вирішення спору про визнання правочину недійсним є встановлення факту його укладення без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином, на момент укладення цього договору, що в даній справі не мало місця.

Слід оцінити критично апеляційні доводи про те, що розрахунки між сторонами спірного правочину мали відбуватися у безготівковій формі, отже, на думку апелянта, нотаріально посвідчена заява ОСОБА_14 від 25.01.2017 про відсутність матеріальних претензій до ОСОБА_13 є недопустимим доказом, враховуючи те, що п.4 спірного договору передбачено, що саме вказана заява є доказом належного розрахунку по договору.

Апеляційні доводи, які стосуються укладення покупцем договорів про надання комунальних послуг не спростовують правильності висновків суду у даній справі, адже не свідчать про порушення вимог законодавства в момент укладення спірного договору його сторонами.

Колегія судів вважає, що рішення Придніпровського районного суду від 16.01.2017 та ухвала апеляційного суду Черкаської області від 07.03.2017, на які вказує апелянт, не свідчать про обґрунтованість позовних вимог у даній справі, оскільки вказаними рішеннями встановлена відсутність підстав для визнання недійсним іншого правочину, укладеного ОСОБА_8, з підстав, аналогічних вказаним позивачем у даній справі.

Обмежень щодо продажу нерухомого майна без одночасного вирішення питання про перехід права власності на земельну ділянку, на якій воно розташоване, законодавством України не встановлено, отже колегія суддів вважає, що апелянтом не обґрунтована необхідність безпосереднього дослідження матеріалів нотаріальної справи, так як доводи про порушення нотаріусом норм законодавства при посвідченні спірного договору стосуються саме вказаних питань стосовно земельної ділянки.

Також слід врахувати, що перехід права на земельну ділянку до покупця нерухомості, розташованої на ній, врегульовано нормами ст. 120 ЗК України

Перешкод для послідуючого переходу права власності на земельну ділянку до покупця нерухомості, розташованої на ній, при розгляді справи встановлено не було.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 24 травня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_10, про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 20 днів з дня її проголошення.

Головуючий :

Судді :