АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/6049/14-ц Номер провадження 22-ц/786/1257/17Головуючий у 1-й інстанції Нестеренко С. Г. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі: головуючого судді: Карпушина Г.Л.; суддів: Кузнєцової О.Ю., Абрамова П.С., при секретарі: Рибак О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою кредитної спілки «Полтава і полтавці» на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 березня 2017 року по справі за позовом кредитної спілки «Полтава і полтавці» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення відсотків за користування кредитом за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2014 року кредитна спілка «Полтава і полтавці» звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення відсотків за користування кредитом за кредитним договором. В якому просили суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість по відсоткам за користування кредитом у сумі 95495,60 грн. з розрахунку: 8962,80 грн. стягнутих відсотків за рішенням суду від 26 лютого 2009 року та 104022,80 грн. відсотків за період з 27 лютого 2009 року по 26 травня 2014 року з відрахуванням від вказаної суми 17 490 грн. сплачених раніше коштів.

В обґрунтування позовних вимог зазначили, що 08 січня 2008 року між ними та відповідачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 1 на підставі якого відповідачу було надано кредит на суму 20 000 грн. строком на 24 місяці з визначенням процентної ставки за користування кредитом - 0,15% щоденно на залишок суми кредиту. У цей же день, між позивачем та відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_4 були укладені договори поруки № 2 та № 3 у забезпечення виконання взятих на себе боржником зобовязань за кредитним договором. Також, вказали, що рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 лютого 2009 року стягнуто солідарно з відповідачів заборгованість у розмірі 27 068,11 грн., з яких: 18105,31 грн. - заборгованість зі сплати основної суми кредиту; 8962,80 грн. - заборгованість зі сплати відсотків. Рішення суду було виконано частково на суму 17490 грн. Станом на 26 травня 2014 року загальна сума заборгованості зі сплати відсотків становить 95495,60 грн. з розрахунку проведеного позивачем за подвійною процентною ставкою 0,30 % (п.6.2 кредитного договору), оскільки боржником було порушено строки сплати кредиту.

Ухвалою суду від 21 березня 2017 року було закрито провадження у справі в частині вимог про стягнення суми відсотків за користування кредитом у розмірі 8962,80 грн., оскільки є рішення суду, яке набрало законної сили, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 березня 2017 року відмовлено Кредитній спілці «Полтава і полтавці» у задоволенні позову до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення відсотків за користування кредитом за кредитним договором.

З даним рішенням суду не погодилася кредитна спілка «Полтава і полтавці» та подала на нього апеляційну скаргу, в якій прохала рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також посилається на те, що судом неповно зясовано всі фактичні обставини справи, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Судове засідання проводилося за участі відповідачки ОСОБА_4 та її представника, за відсутності інших осіб, які будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце слухання справи в судове засідання не зявилися.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, пояснення осіб, що зявилися, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, що 08 січня 2008 року між кредитною спілкою «Полтава і полтавці» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір за № 1 на виконання якого кредитором було надано позичальнику кредит у сумі 20 000 грн. із встановленням строку користування кредитом у 24 місяці з 08 січня 2008 року по 08 січня 2010 року. Між сторонами договору було погоджено графік погашення кредиту (Додаток № 1 до договору), визначено процентна ставка за користування кредитом у розмірі 0,15% щоденно на залишок суми кредиту.

З метою забезпечення виконання взятих на себе боржником ОСОБА_2 зобовязань 08 січня 2008 року між позивачем, з однієї сторони, та відповідачами ОСОБА_3 і ОСОБА_4, з іншої сторони, були укладені окремі договори поруки відповідно за №2 і №3. У цих договорах, зокрема у розділі 1, з посиланням на ст. ст. 553, 554 ЦК України вказувалося про те, що поручителі беруть на себе відповідальність у повному обсязі перед позивачем як кредитором за виконання боржником всіх його зобов'язань за кредитним договором, а у п. 2.3. договорів поруки було передбачено, що поручителі зобов'язуються протягом 10 днів погасити заборгованість на користь позивача з дня направлення на їх адресу повідомлень про порушення боржником за кредитним договором.

Пунктом 6.2. кредитного договору було встановлено, що при порушенні боржником будь-яких платежів більш ніж на 3 дні позивач має право подвоїти процентну ставку, тобто 0,15%, яка вказана у п. 1.4. договору, до моменту повного погашення простроченої заборгованості. У пункті 7.1. кредитного договору сторонами було визначено, що кредитний договір набуває чинності з часу надання кредитних коштів і який діє до повного погашення кредитної заборгованості. Також, у пункті 9.4 було визначено застосування загального строку позовної давності тривалістю у 3 роки.

Всупереч умовам кредитного договору та у порушення графіку погашення кредиту відповідач ОСОБА_2, як позичальник, свої зобовязання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого утворилася заборгованість.

Також, з наданих матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 лютого 2009 року у справі за позовом КС «Полтава і полтавці» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яке набрало законної сили 31 березня 2009 року, позов було задоволено та стягнуто в солідарному порядку з відповідачів на корись позивача заборгованість за кредитом на суму 27068,11 грн., з яких: - 18105,31 грн. - заборгованість за основною сумою кредиту; - 8962,80 грн. - заборгованість за відсотками.

На виконання рішення суду 31 березня 2009 року було видано виконавчий лист, на підставі якого було відкрито виконавче провадження ВП № 35015242, яке було закінчено згідно постанови державного виконавця Автозаводського ВДВС Кременчуцького міського управління юстиції від 16 липня 2014 року у звязку з фактичним повним виконанням рішення. Присуджені за рішенням суду кошти на користь позивача були сплачені у ході виконавчого провадження відповідачем ОСОБА_4 шляхом внесення на рахунки ВДВС. Останній платіж було здійснено 14 липня 2014 року. У період з 27 лютого 2009 року по день закінчення виконавчого провадження і надалі відповідачі окремо чи спільно не сплачували будь-які кошти у повернення кредиту позивачеві безпосередньо.

Позивачем було обчислено борг за кредитним договором станом на 26 травня 2014 року, починаючи з 27 лютого 2009 року, на суму 104022,80 грн., що фактично є предметом позову. Крім того, представник позивача пояснив, що розмір боргу по відсоткам збільшився, однак позовні вимоги позивачем не були збільшені, незважаючи на розяснення суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на час звернення з позовом до суду, а саме 04 липня 2014 року, для позивача кредитної спілки «Полтава і полтавці» сплинув встановлений Законом строк позовної давності, що є підставою для відмови в позові.

Крім того, суд зазначив, що заяву про застосування строку позовної давності було подано відповідачем ОСОБА_4 у відповідності до вимог ч. 3 ст. 267 ЦК України. В свою чергу, позивач в особі його керівництва та представника не предявляв вимогу про поновлення строку позовної давності, стягнення відсотків у більшому розмірі станом на 24 жовтня 2016 року згідно розрахунків або станом на день розгляду справи, а також не подав належні і допустимі докази на спростування встановлених обставин, підтвердження наявності поважних причин пропуску строку позовної давності, незважаючи на відповідні розяснення суду.

Однак, повністю з таким висновком суду колегія суддів погодитись не може, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи та порушують норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 598 ЦК України, зобовязання припиняється з підстав, передбачених договором або законом. Згідно ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до розяснень, які містяться в п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зобовязання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599601, 604609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобовязання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Зважаючи на те, що відповідачами основне зобовязання у вигляді повернення тіла кредиту остаточно виконано лише 14.07.2014 року, наявність судового рішення від 26.02.2009 року про задоволення вимог кредитора, не припинило правовідносин сторін кредитного договору, не звільнило боржника від обовязку щодо щомісячної сплати процентів за користування коштами та від відповідальності за невиконання грошового зобовязання.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Визначення поняття зобовязання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Частина 2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно умов договору, термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за договором встановлений сторонами тривалістю у три роки.

Разом із тим, за змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто в повному обсязі лише 14.07.2014 року, проценти за кредитом, за період який передував даному факту, підлягають стягненню з відповідача у межах строку позовної давності.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року № 6-249цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Виходячи з обставин справи, висновки місцевого суду про наявність підстав для повної відмови в задоволені позову, у звязку з пропуском строку позовної давності, є передчасними та не обґрунтованими, оскільки на момент звернення позивача з позовом до суду, строки позовної давності щодо щомісячних платежів з процентів по кредиту та суми неустойки за період з 04.07.2011 року по 26.05.2014 року не спливли.

Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Виходячи зі змісту кредитного договору укладеного між сторонами та наведених положень закону, на думку колегії суддів, застосування позивачем подвійної суми процентної ставки (п.6.2 договору), при розрахунку суми процентів за користування кредитом, є неправомірним, оскільки дані положення договору по своїй суті є неустойкою, а саме засобом відповідальності за порушення строків повернення кредиту, яка не охоплювалася вимогами позивача.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку в межах строків позовної давності, тобто з 04.07.2011 року по 26.05.2014 року, сума нарахованих процентів складає 57416.24 грн. Колегія суддів, виходячи з обставин справи не може погодитися з даною сумою, оскільки нарахування процентів за користування кредитом останніми проведено без врахування дійсної процентної ставки за користування кредитом та зменшення суми тіла кредиту в результаті його часткового поступового погашення відповідачем ОСОБА_4. Проведеними розрахунками встановлено, що сума процентів, які підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_2, як основного боржника, за вказаний період складає 20041,78 грн.

Норми закону, якими врегульована порука, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого, у разі укладення між ними кількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобовязання між ними не виникає солідарної відповідальності між собою.

За таких обставин кредитор, керуючись статтею 543 ЦК України, має право на свій розсуд предявити вимогу до боржника й кожного з поручителів разом чи окремо, в повному обсязі чи частково, але поручитель, що виконав зобовязання, не вправі предявити вимогу до іншого поручителя на предмет розподілу відповідальності перед кредитором.

У справі, яка переглядається, предметом спору є різні самостійні договори поруки, за якими кожен із поручителів поручився відповідати перед кредитором разом із позичальником як солідарні боржники, хоча і за порушення умов одного й того ж кредитного договору.

Ураховуючи викладене, а також те, що ні нормами закону, ні умовами договорів поруки не встановлена солідарна відповідальність поручителів, підстави для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами статті 554 ЦК України відсутні, а тому вимогу позивача в цій частині є необґрунтованими. Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України викладеній в постанові від 01.07.2015 року по цивільній вправі №6-745цс15.

Згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення, і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посиланням на подію, яка має настати. Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін - певний момент у часі, з настанням якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК України).

Таким чином, умова договорів поруки про припинення поруки після повного виконання позичальником своїх зобовязань за кредитним договором не може вважатися встановленим сторонами договору поруки строком припинення поруки. За таких обставин, порука на підставі ч. 4 статі 559 ЦК України припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

При визначені дня початку і дня закінчення строків, що встановлені ч.4 ст. 559 ЦК України, слід враховувати, що вони повинні обчислюватися окремо за кожною вимогою, а у випадку, коли умовами кредитного договору повернення боргу передбачено періодичними, щомісячними платежами, повинні обчислюватися зі спливом шестимісячного строку окремо до кожного періодичного платежу погашення боргу за кредитним договором, та є підставою для визнання поруки припиненою, та відповідно відмови у задоволені вимог в цій частині. Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України викладеній в постанові від 21.05.2012 року по цивільній вправі №6-48цс11.

Виходячи з обставин справи та зазначених норм закону, вимоги позивача щодо солідарного стягнення з боржника та поручителів всієї суми заборгованості по процентам, є частково обґрунтованими. Беручи до уваги, дату звернення позивача до суду, той факт, що після винесення судового рішення, на боржника покладався обовязок щомісячно проводити оплату процентів за користування кредитом до повного погашення основної суми боргу, на думку колегії суддів, вимоги позивача до ОСОБА_3 та ОСОБА_4. підлягають до задоволення, за період часу з 04.01.2014 року по 26.05.2014 року, в іншій частині підстави для задоволення відсутні у звязку з припинення поруки, у звязку з непредявленням протягом шести місяців вимог до поручителя. Розмір заборгованості за кредитним договором, який підлягає солідарному стягненню окремо з ОСОБА_2 та ОСОБА_3, і ОСОБА_2 та ОСОБА_4, виходячи з проведених судом розрахунків, встановить 3274 грн.

Таким чином, з урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції суперечать встановленим обставинам справи, не ґрунтуються на нормах закону та порушують норми матеріального та процесуального права. Викладені в апеляційній скаргах доводи є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. За таких обставин, рішення місцевого суду підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про часткове задоволення заявлених позовних вимог.

Судові витрати понесені позивачем по оплаті судового збору при подачі позову до суду та судового збору при подачі апеляційної скарги, підлягають розподілу відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу кредитної спілки «Полтава і полтавці» задовольнити частково.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 березня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги кредитної спілки «Полтава і полтавці» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення відсотків за користування кредитом за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь кредитної спілки «Полтава і полтавці» заборгованість по процентам за кредитним договором №1 від 08.01.2008 року у сумі 16 767 (шістнадцять тисяч сімсот шістдесят сім) грн. 78 коп.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь кредитної спілки «Полтава і полтавці» заборгованість по процентам за кредитним договором №1 від 08.01.2008 року у сумі 3274 (три тисячі двісті сімдесят чотири) грн..

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь кредитної спілки «Полтава і полтавці» заборгованість по процентам за кредитним договором №1 від 08.01.2008 року у сумі 3274 (три тисячі двісті сімдесят чотири) грн..

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь кредитної спілки «Полтава і полтавці» судові витрати в сумі 65 грн. з кожного.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя: /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підпис/ ОСОБА_5 /підпис/ ОСОБА_6

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1

З оригіналом згідно: