АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4954/17 Справа № 207/3144/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Макаров М.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Деркач Н.М., Петешенкової М.Ю.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 травня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: орган опіки та піклування адміністрації Південного району Камянської міської ради, орган опіки та піклування адміністрації Дніпровського району Камянської міської ради про позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 29.10.2004 року по червень 2006 року, він - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживали однією сімєю в зареєстрованому шлюбі. За рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 25.04.2007 року шлюб розірвано. Під час шлюбу у них народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Фактично сімейні та шлюбні стосунки були припинені з червня 2006 року внаслідок жорстокого поводження відповідачки відносно нього та їхнього сина. На теперішній час він з дитиною проживають окремо від відповідачки.

Спорів стосовно міста проживання дитини не було, він не заперечував, що дитина буде проживати разом з відповідачкою, оскільки вона пообіцяла змінити своє відношення до дитини. Внаслідок жорстокого поводження відповідачки відносно дитини він вимушений був змінити місце проживання дитини і в односторонньому порядку визначити її місце проживання разом з ним, оскільки подальше перебування дитини з матірю створювало реальну небезпеку для життя та здоровя дитини.

За період перебування дитини разом зі своєю матірю, ОСОБА_4 став нервовим, боїться свою матір, яка застосовувала відносно нього фізичний, психологічний та моральний тиск.

Вважає, що ухилення відповідачки від батьківських обовязків по вихованню дитини, жорстоке поводження з дитиною, зловживання алкогольними напоями відповідачкою та дуже часте перебування в нетверезому стані, призводить до невиконання своїх батьківських обовязків та є поважними підставами для позбавлення відповідачки батьківських прав.

Він розуміє, що позбавлення батьківських прав, наданих батькам за фактом спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, але іншого способу захисту дитини на теперішній час, на його думку, не існує.

На підставі зазначеного просив позбавити ОСОБА_2, батьківських прав у відношенні малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1; стягнути з відповідача аліменти на його користь на утримання дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_2, але не менш ніж 30 відсотків від прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня подачі позовної заяви до повноліття дитини, а також визначити місце проживання ОСОБА_4, 10 січня 2005 року, з батьком, тобто позивачем.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзжержинська від 12 травня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково та ухвалено: визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 із батьком ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою м. Камянське, бульвар Будівельників, 3-89; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3, аліменти на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, щомісячно, починаючи з 31 жовтня 2016 року до повноліття дитини, у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_2, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць допущено до негайного виконання.

Цим же рішенням суду в задоволенні позовних вимог про позбавлення відповідача бітьківських прав відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нов ерішенні в цій частині про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправилльне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Зазначене рішення цим вимогам закону не відповідає.

Так, задовольняючи позов ОСОБА_3 частково суд першої інстанції виходив з того, що на час розгляду справи малолітній син сторін ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом з батьком за адресою м.Камянське, бул.Будівельників, 3-89, а отже виходячи з фактичних обставин справи, тобто проживання дитини разом з батьком, суд прийшов до висновку про визнання місця проживання з батьком та відповідно стягнення з відповідачки аліментів.

Проте з цим рішенням суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 29 жовтня 2004 року, а рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 25 квітня 2007 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.9).

Від подружнього життя сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини, де у графі батько зазначений ОСОБА_3, у графі мати зазначена ОСОБА_2 (а.с.6).

Також встановлено, що після розірвання шлюбу син сторін з червня 2006 року до 21 жовтня 2016 року проживав з матірю ОСОБА_2, а 21 жовтня 2016 року позивач ОСОБА_3 змінив місце проживання дитини та перевіз його до свого місця проживання.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно із ч. 1 ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини, а статтею 123 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

А згідно принципу 6 Декларації з прав дитини Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, що мають виключні обставини, розлучати з матірю.

У справі яка переглядається встановлено, що мати дитини має постійне місце проживання, постійне місце роботи та джерело існування, вона створила всі умови для проживання, виховання та розвитку дитини, а також дитина з дня народження та до 21 жовтня 2016 року проживала з матірю та була зареєстрована за її адресою проживання (а.с. 32), а сам позивач з 01 версня 2006 року є платником аліментів на утримання сина, які стягуються з нього в розмірі 25 % від його заробітку (а.с. 68), у звязку з чим виключних обставин розлучати матір з дитиною немає.

Також, суд не врахував, що дитина ОСОБА_4 має захворювання сахарний діабет 1 типу, яким хворіє з 2012 року, у звязку з чим він потребує постійного контролю у ендокринолога та педіатра, суворе дотримання режиму дня, харчуванням, дієтою та щоденним вживанням інсуліну, а тому йому заборонено як нервуватися, так і змінювати місце навчання, проживання та позашкільних занять, а саме: спортом чи іншими видами діяльності, без будь-яких на те неповажних причин, оскільки всі ці зміни можуть призвести до підвищення цукру в організмі дитини, що може вплинути на погіршення стану його здоровя, а позивач маніпулючи інтересами дитини, позбавив дитину проживання з матірю та взагалі змінив як школу, так і решту заходів, які діяли у дитини до вказаних подій.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Позивач ОСОБА_3 звертаючись до суду із даними позовними вимогами вказував, що відповідачка ухиляється від батьківських обовязків, жорстоко поводиться з дитиною та зловживає алкогольними напоями, проте ці вимоги є безпідставними та доказів цим обставинам суду надано не було.

Крім того, як зазначалося вище, позивач 21 жовтня 2016 року забрав дитину у відповідачки та змінив його місце проживання, а 31 жовтня 2016 року вже звернувся до суду із вказаними позовними вимогами та взагалі настроїв сина проти матері, і останній заборонив матері бачитися з дитиною, що є не неприпустимим та незаконним.

Також, відповідно до висновку органу опіки та піклування адміністрації Дніпровського району Камянської міської ради від 13 квітня 2017 року № 6-11/320 (а.с. 74) визначено місце проживання дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, з батьком ОСОБА_3, проте колегія суддів не може погодитися з цим висновком, оскільки в цьому висновку не зазначено, з яких підстав дитину було розлучено з матірю та було змінено проживання від матері на місце проживання до батька, чому дитина сама так негативно дала пояснення про матір, а також орган опіки не вжив всіх заходів, зокрема за участю дитячого психолога, при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини з батьком, оскільки в даному випадку вбачається, що саме батько настроїв дитину проти матері, а сама дитина самостійно не може придумати чи вигадати якісь дуже негативні явища про найближчих своїх рідних, зокрема про матір.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Проте позивачем інших доказів на підтвердження своїх вимог суду надано не було, а тому предявлений позов позивача є необгрунтованим та задоволенню не підлягає, у звязку з чим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги на вищевикладене уваги не звернув, та взагалі не перевірив вимоги позовної заяви, чим порушив ст. 10 ЦПК України.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушення норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Що стосується рішення суду про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 про позбавлення відповідачки батьківських прав, то в цій частині воно не оскаржується, а тому відповідно до ст. 303 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.

Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, з позивача підлягає стягненню на користь відповідача пенесені нею судові витрати за подачу апеляційної скарги в сумі 704 грн.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (іпн. НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (іпн. НОМЕР_2) судовий збір в сумі 704 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено в касаційному порядку.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Н.М. Деркач

ОСОБА_5