Справа № 462/3286/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2017 року Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді: Бориславського Ю.Л.,

за участю секретаря: Каралюс Т.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи - державного нотаріуса Другої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 - про визнання заповіту недійсним, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом, в якому просять визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_5, що був посвідчений 03.02.2010р. державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_4, який зареєстрований в реєстрі за № 3-162.Обґрунтовуючи свої вимоги позивачі зазначили, що ОСОБА_3 звернулася до Залізничного районного суду із позовом про визнання недійсним договору ренти, що укладений 16.02.2009р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_5, і визнання права власності в порядку спадкування у звязку із тим, що згідно Акту психолого-психіатричної експертизи № 167 від 04.02.2013 р. ОСОБА_5 на момент підписання такого договору страждав стійким хронічним розладом психічної діяльності, що позбавляв його можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Відтак, позивачі вважають очевидним той факт, що ОСОБА_5 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, як на момент підписання договору ренти 16.09.2009 р., так і на момент складення оскаржуваного заповіту 03.02.2010 р., а тому, в силу ст.225 ЦК України позивачі вважають, що заповіт, який складений 03.02.2010р. ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3, підлягає визнанню недійсним. Просять позов задовольнити.

Під час судового розгляду справи позивач ОСОБА_2 та його представник адвокат ОСОБА_6, що одночасно являється представником позивача ОСОБА_1, яка діє на підставі договору про надання правової допомоги від 25.11.2016р. /а.с.38/, подали заяви, в яких просили розглядати справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримали, просили задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 у судові засідання не зявилася, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила, заяви про відкладення розгляду справи та про розгляд справи за її відсутності від неї не надходило.

Представник відповідача ОСОБА_7, який діє на підставі довіреності від 11.05.2015р. /а.с.34/, останні судові засідання повторно не з'явився, належним чином був повідомлений про що свідчать подані ним клопотання про відкладення розгляду справи через не можливість приймати участь в судових засідання. Оцінивши доводи заяви, поданої представником відповідача, суд приходить до висновку про неможливість відкладення розгляду справи за наступних підстав. Представник відповідача неодноразово звертався до суду зі заявами про відкладення розгляду справи, за його клопотаннями суд відкладав розгляд справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 157 ЦПК України, суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Таким чином, дії відповідача та її представника, направлені на постійне відкладення розгляду справи без поважних на те підстав, розцінюються судом як затягування розгляду справи та, як наслідок, до порушення прав та інтересів позивачів.

Третя особа - державний нотаріус Другої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_4, яка належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, її неявка не перешкоджає розгляду справи по суті.

Враховуючи наведене, а також те, що матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, суд, ухвалив проводити заочний розгляд справи.

Вивчивши матеріали справи, всебічно, повно та обєктивно розглянувши докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позов слід задовольнити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 03.02.2010р. ОСОБА_5 уклав заповіт, посвідчений 03.02.2010р. ОСОБА_4 державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 3-162,згідно якого все його майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті і на що він за законом матиме право, своїм розпорядженням заповів ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1

Окрім цього, судом встановлено, що у провадженні Залізничного районного суд м. Львова знаходиться справа № 462/3299/15-ц (№ 1309/2337/12) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним та визнання права власності в порядку спадкування, в якій ОСОБА_3 просить суд визнати недійсним договір ренти, що укладений 16.02.2009 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_5, та визнати за нею право власності в порядку спадкування з тих підстав, що ОСОБА_5 на момент підписання такого договору страждав стійким хронічним розладом психічної діяльності, що позбавляв його можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки наведене підтверджується Актом психолого-психіатричної експертизи № 167 від 04.02.2013 р., проведеної КЗ ЛОКПЛ у межах цивільної справи № 1309/2337/12.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачі вважають, що ОСОБА_5 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, як на момент підписання договору ренти - 16.09.2009 р., так і на момент складення оскаржуваного заповіту - 03.02.2010 р., а тому, в силу ст.225 ЦК України просять визнати заповіт, складений 03.02.2010 р. ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3, недійсним.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно п.16 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України.

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 04/К від 27.05.2017 року у момент укладення заповіту 03.02.2010 року ОСОБА_5 страждав тяжким психічним розладом у формі розладів особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку змішаного ґенезу (судинного, травматичного) з вираженим психоорганічним синдромом та наростаючою деменцією. За своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не був здатний прогнозувати наслідки власних дій, повязаних з укладенням заповіту 03.02.2010 р. /а.с. 85-89/.

Згідно зі ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показання свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Частиною 2 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.6, 7 ст.147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обовязковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу. Незгода суду з висновком експерта повинна бути мотивована в рішенні або ухвалі.

Як вбачається із розяснень, даних в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009року «Про судове рішення у цивільній справі» обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Зі змісту ст. 212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд бере до уваги висновок судово- психіатричного експерта № 04/К від 27.05.2017 року, проведений експертом КЗ ОСОБА_8, в якому зазначено, що у момент укладення заповіту 03.02.2010року ОСОБА_5 страждав тяжким психічним розладом у формі розладів особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку змішаного ґенезу (судинного, травматичного) з вираженим психоорганічним синдромом та наростаючою деменцією. За своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не був здатний прогнозувати наслідки власних дій, повязаних з укладенням заповіту 03.02.2010 р.

Необхідно зазначити, що експертиза проведена компетентним експертом в розпорядженні якого знаходились матеріали справи, медичні документи про стан здоров'я ОСОБА_5 саме в момент укладення ним спірного заповіту, а тому підстав для сумніву у висновку експерта немає.

Виходячи з вищевикладеного, аналізуючи зібрані докази по справі в їх сукупності та враховуючи, що висновком судово-психіатричного експерта встановлено, що ОСОБА_5 в момент укладення ним заповіту від 03.02.2010 р. не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, та те, що іншими доказами, наявними у справі, такі висновки не спростовані, суд приходить до переконання, що заповіт, складений ОСОБА_5, та посвідчений 03.02.2010р. ОСОБА_4, державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 3-162, слід визнати недійсним як такий, що укладений особою, яка в момент його укладення перебувала у такому стані, коли вона не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому на користь позивачів підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_3 - 551 гривня 20 копійок /а.с.1-2/ понесених судових витрат.

Керуючись ст. 10, 57, 60, 88, 143-147, 209, 212-215 ЦПК України, ст.203, 215, 216, 225, 1235, 1257 ЦК України, суд

в и р і ш и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2задовольнити.

Визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_5, та посвідчений 03.02.2010 р. ОСОБА_4, державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 3-162.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2551 гривню 20 копійок судового збору, сплаченого позивачами.

Рішення може бути оскаржене позивач ем в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м. Львова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: Ю.Л. Бориславський