Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоХопти С.Ф.,
суддів:Гулька Б.І.,Журавель В.І.,
Закропивного О.В., Штелик С.П.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, в інтересах якого діє ОСОБА_10, про відшкодування збитків, за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ОСОБА_11 про визнання договору оренди недійсним за касаційною скаргою представника ОСОБА_7 - ОСОБА_12 - на рішення Подільського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 28 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, в інтересах якого діє ОСОБА_10, про відшкодування збитків.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з вересня 2010 року він є власником кімнати 1 в квартирі АДРЕСА_1. Відповідачі зареєстровані у кімнаті 3 квартири № 8 цього будинку та самовільно зайняли спірну кімнату 1 в квартирі № 8, створивши йому перешкоди у користуванні власністю. Внаслідок самочинного захоплення його житла в період із 15 січня 2011 року по 20 вересня 2012 року він був змушений винаймати житло на підставі договору від 05 січня 2011 року, укладеного із ОСОБА_11, сплачуючи наймодавцеві 2 тис. грн щомісячно. Крім того, він, будучи фактично позбавлений можливості проживати в своїй квартирі, оплачував комунальні послуги, якими не користувався, а лише сплачував як юридичний користувач і власник квартири. З листопада 2010 року по листопад 2012 року ним було витрати на оплату комунальних послуг 7 199 грн 73 коп.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_6 просив стягнути із відповідачів 38 тис. грн витрачених ним на найм житла коштів та зазначених 7 199 грн 73 коп. витрат на оплату комунальних послуг, якими він не користувався.

У травні 2015 року ОСОБА_7 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_11 про визнання договору оренди, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_11 05 січня 2011 року, недійсним. Зазначала, що ОСОБА_11 у період із 15 січня 2011 року по 20 вересня 2012 року здійснював підприємницьку діяльність без державної реєстрації його в порядку, встановленому Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та юридичних осіб-підприємців». В порушення вимог законодавства підписав договір оренди без необхідного обсягу цивільної дієздатності на здійснення підприємницької діяльності та за відсутності речового права на квартиру, яка є об'єктом оренди.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_6 та зустрічного позову ОСОБА_7 відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 28 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7

У касаційній скарзі представник ОСОБА_7 - ОСОБА_12, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення судів та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 є власником кімнати № 1 площею 13,19 кв. м в квартирі АДРЕСА_1 відповідно до розпорядження Подільської районної державної адміністрації № 898 від 30 вересня 2010 року, на підставі якого він отримав свідоцтво про право власності на житло.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 02 грудня 2011 року відповідачів за первісним позовом було виселено із самовільно зайнятої кімнати 1 в квартирі АДРЕСА_1.

15 січня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_11 був укладений договір оренди, відповідно до якого ОСОБА_6 орендував приміщення загальною площею 13,13 кв. м, за адресою: АДРЕСА_3, терміном на 19 місяців. Орендна плата за місяць складає 2 тис. грн.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суди виходили із того, що ОСОБА_7 не є власником квартири, переданої в оренду, не є стороною оспорюваного нею договору та не надає доказів щодо порушення її прав вказаним договором, у зв'язку з чим підстави на звернення з вимогами про визнання договору оренди недійсним відсутні.

Колегія суддів погоджується із такими висновками судів.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Згідно із ч. ч. 2, 3ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальним правовим наслідком недійсності правочину (ст. 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв'язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним.

Правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (ст. ст. 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності (відсутності) цивільних прав або майна в інших осіб.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст.215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який сторони цього договору мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Правильно визначивши характер спірних правовідносин, що випливають із вимог зустрічного позову, норму правового регулювання цих відносин, суди встановили, що від приведення сторін договору оренди від 15 січня 2011 року до того стану, який вонимали до вчинення правочину, не залежить подальша можливість реалізації ОСОБА_7 її прав, та дійшли обґрунтованого висновку про безпідставність заявленого нею зустрічного позову.

Доводів щодо незаконності судових рішень у частині вирішення первісного позову у касаційній скарзі не наведено, тобто в цій частині рішення судів не оскаржуються заявником та в силу положень ст. 335 ЦПК України судом касаційної інстанції не переглядаються.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргупредставника ОСОБА_7 - ОСОБА_12 - відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 28 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик