Провадження № 22-ц/780/5116/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 18 01.11.2017
УХВАЛА

Іменем України

01 листопада 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Кулішенка Ю.М.,

суддів: Сушко Л.П., Яворського М.А.,

за участю секретаря: Волошина В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, Відділ державної реєстрації Управління адміністративних послуг Білоцерківської міськради про визнання недійсним договору дарування квартири, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2016 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що 06 березня 2015 року вона подарувала квартиру №22, що знаходиться за адресою Київська область Білоцерківський район м. Узин, вул. Івана Богуна, 23, своїй доньці ОСОБА_3, з якою була домовленість про те, що діти останньої та позивачка будуть мати право на проживання у цій квартирі. Укласти оспорюваний договір дарування позивачку принудили тяжкі обставини, чим і скористалась ОСОБА_3 Позивачка змушена була його укласти на вкрай невигідних умовах. Внаслідок укладеного договору вона залишилася без житла. В подальшому, ОСОБА_3 поставилась безвідповідально до її незадовільного стану здоровя, до її переживань, страждань та сподівань і з не зрозумілих причин 07.07.2016 року продала подаровану їй квартиру ОСОБА_4 за заниженною платою 37000 грн.. Договір купівлі продажу позивачка вважала фіктивним.

Просила, суд, визнати недійсним договір дарування квартири №22, що знаходиться за адресою Київська область Білоцерківський район м. Узин, вул. Івана Богуна (ОСОБА_7) 23, який був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 06.03.2015 року, його державну реєстрацію, а також визнати недійсним договір купівлі-продажу цієї квартири, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 07.07.2016 року та його державну реєстрацію.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 вересня 2017 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, просила суд рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав:

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, що були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 06 березня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування, за умовами якого позивачка подарувала ОСОБА_3 квартиру №22, що знаходиться за адресою Київська область Білоцерківський район м. Узин, вул. Івана Богуна, 23. (а.с. 14)

07 липня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі продажу квартири №22, що знаходиться за адресою Київська область Білоцерківський район м. Узин, вул. Івана Богуна, 23. (а.с. 11).

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що оспорюваний договір дарування не має ознак правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, оскільки як встановлено в судовому засіданні ані хронічні захворювання позивачки ані її вік та стан здоровя чи її переживання у звязку зі смертю старшої сестри та життєвих проблем другої сестри, не є тими тяжкими обставинами в розумінні ст. 233 ЦК України, що спонукали позивачку укласти договір дарування квартири.

З вказаним висновком погоджується і колегія суддів виходячи з наступного:

Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

За ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відповідно до вимог ст. 233 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Частиною 2 даної статті передбачено, що при визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Збігом тяжких обставин можуть визнаватись: смерть дитини, тяжкі захворювання, похилий вік, інвалідність, одинокість і безпомічність, потреба в сторонній допомозі, а також загроза втратити житло через борги - спонукали позивача укласти договір дарування квартири на вкрай невигідних умовах, позбавивши цим себе єдиного житла, є підставою для визнання цього договору дарування недійсним відповідно до частини першої статті 233 ЦК України. Ця стаття не передбачає обмежень чи заборон її застосування до окремих правовідносин, що виникають, зокрема, з договору дарування.

Відповідно до правової позиції, яка міститься у постанові ВСУ від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16, тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сімї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини. Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Разом з тим, матеріали справи не містять даних про наявність у позивача тяжкої хвороби станом на час, що передував укладенню договору дарування квартири, тобто 06 березня 2015 року.

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи №96 від 10.05.2017 року ОСОБА_2 на момент вчинення договору дарування квартири 06.03.2015 року на будь-які психічні захворювання не страждала, могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.(а.с. 223-226).

Судом встановлено, що позивачка мала намір подарувати спірну квартиру своїй доньці, нотаріусом їй було розяснено наслідки укладення договору дарування і вона бажала їх настання. Укладала позивачка оспорюваний договір, оскільки хотіла щоби її донька була власником квартири, вона та її діти були забезпечені житлом. Лише дізнавшись про продаж квартири донькою, позивачка вирішила звернутись до суду із даним позовом.

Колегія суддів вважає, що позивач вчинила цілеспрямовані дії щодо дарування належної їй квартири відповідачу та не надала належних та допустимих доказів про те, що оспорюваний договір дарування вчинені під впливом тяжких для позивача обставин і на вкрай невигідних умовах.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що позивач ОСОБА_8 правомірно подарувала спірну квартиру, судом не встановлено підстав для визнання договору дарування від 06.03.2015 року недійсним. Вирішуючи спір та відмовляючи в задоволенні позову в частині визнання договору купівлі продажу від 07.07.2016 року з підстав його фіктивності суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивач не довів своїх прав на спірну квартиру при її продажу.

Доводи апелянта про порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на думку апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, оскільки повністю спростовуються зазначеними належними та допустимими доказами по справі.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд обґрунтовано виходив з положень ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: