Ухвала

іменем україни

29 червня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Карпенко С.О.,

суддів: Кузнєцова В.О., Мостової Г.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Ордівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області про визнання права власності на самовільно реконструйовані об'єкти нерухомого майна, визначення меж земельної ділянки в натурі, припинення права спільної власності на житловий будинок з надвірними будівлями, встановлення порядку землекористування за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 1 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 5 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернулась з вказаним позовом до ОСОБА_2, Ордівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, в обґрунтування якого зазначала, що їй на праві власності у порядку спадкування належить Ѕ частка житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1; інша частина зазначеного житлового будинку належить на праві приватної власності ОСОБА_2

Рішенням виконавчого комітету Ордівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області від 13 червня 2007 року № 33 ОСОБА_1 надано дозвіл на прибудову до житлового будинку та будівництво господарських будівель і спору в Ѕ частині домоволодіння по АДРЕСА_1.

Після проведення реконструкції належної їй на праві власності частини домоволодіння ОСОБА_1 звернулась до комунального підприємства «Архітектурно-планувальне бюро Нововодолазького району» (далі - КП «Архітектурно-планувальне бюро Нововодолазького району») з вимогою про введення в експлуатацію закінчених будівництвом прибудов, однак листом від 14 листопада 2012 року № 46 отримала відмову.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на новостворене нерухоме майно, визначити межі земельної ділянки в натурі; припинити право спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, виділивши частки позивача та відповідача в окремі домоволодіння з наданням поштової адреси; визначити порядок користування земельною ділянкою, на якій розташований спірний житловий будинок, виділивши позивачу земельну ділянку площею 0,15 га для обслуговування частки будинку, що їй належить, з урахуванням фактичного користування.

Рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 1 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 5 липня 2016 року, у позові ОСОБА_1 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу від 30 квітня 1993 року ОСОБА_2 на праві власності належить Ѕ частка житлового будинку з частиною надвірних будівель по АДРЕСА_1.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Ордівської сільської ради народних депутатів від 22 лютого 1996 року № 11 ОСОБА_2 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку для обслуговування цього житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 3 травня 1995 року, ОСОБА_1 належить інша Ѕ частина зазначеного житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходяться на землі сільської ради.

Згідно із рішенням виконавчого комітету Ордівської сільської ради народних депутатів від 19 червня 1996 року № 13 ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку за вказаною адресою площею 0,15га, що підтверджується довідкою голови Ордівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області від 10 червня 2014 року № 87.

Рішенням виконавчого комітету Ордівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області від 13 червня 2007 року № 33 ОСОБА_1 надано дозвіл на прибудову до житлового будинку житлової кімнати, кухні, трьох коридорів, тамбура, ванної кімнати, котельні та дозвіл на переобладнаня існуючої веранди і кладової у житлову кімнату, розміщення житлової кімнати площею 5,4 кв.м за рахунок кухні, дозволено будівництво гаража, коридору до літньої кухні, вигрібної ями, сараю, літнього душа, дворової вбиральні і огорожі у Ѕ частині домоволодіння по АДРЕСА_1.

Прибудову та переобладнання Ѕ частини домоволодіння закінчено ОСОБА_1 у 2013 році.

З відповіді від 14 листопада 2012 року № 46, наданої КП «Архітектурно-планувальне бюро Нововодолазького району» на звернення ОСОБА_1 щодо прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом прибудов до належної їй на праві власності Ѕ частини житлового будинку, судами встановлено, що для вчинення таких дій позивачем не надано всіх належних документів, зокрема, документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою, на якій розташована належна їй частина житлового будинку та прибудинкових споруд.

Відповідно до ст. 22 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Згідно з ч. 1 ст. 23 цього Кодексу право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Статтею 375 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Відмовляючи у позові, суди попередніх інстанцій, вірно встановивши характер спірних правовідносин та визначивши норму права, яка підлягала застосуванню до цих правовідносин, прийнявши до уваги проведення будівництва і переобладнання без затвердженого проекту і ненадання позивачем доказів на підтвердження права власності або права користування земельною ділянкою, що унеможливлює визначення меж земельної ділянки та визнання за нею права власності на самочинне будівництво, обґрунтовано відмовили у позові.

Доводи касаційної скарги щодо доведеності фактичного користування позивачами земельною ділянкою за вказаною адресою і наявності рішення про передачу їй земельної ділянки у власність не спростовує висновків суду, оскільки доказів встановлення меж земельної ділянки в натурі позивач та її представник не надали.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки яких доводами касаційної скарги не спростовані, тому касаційна скарга відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України підлягає відхиленню, а судові рішення - залишенню без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 1 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 5 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.О.Карпенко

Судді: В.О.Кузнєцов

Г.І.Мостова