Провадження № 2/522/7156/17
Справа № 522/7727/17
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2017 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

при секретарі Шевчик В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третіх осіб на боці відповідача без самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні квартирою, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка 25.04.2017 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, за участю третіх осіб на боці відповідача без самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, за яким просила усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні часткою комунальної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову зазначила, що згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 07 вересня 1995 року, вона, ОСОБА_1, набула внаслідок приватизації право приватної власності на частину квартири спільного заселення у будинку №8 по вул. Дворянській у м. Одеса, яка становить 18,45 кв.м., з яких кімната площею 14, 2 кв.м. належить їй на праві приватної власності, а інша площа цієї приватної власності частково розподілена між коридором площею 7,3 кв.м.; 6,8 кв.м.; 9,4 кв.м.; 5,8 кв.м., кухнею площею 12,7 кв.м., ванною кімнатою площею 6,6 кв.м. та санвузлом площею 2,4 кв.м.. Згідно з технічним паспортом, виданим Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації від 26 квітня 1995 року № 3901, загальна площа квартири - 219,21 кв.м., яка належать їй на праві приватної власності становить 18,45 кв.м.. Власником іншої частини квартири є ОСОБА_2. Між ними як співвласниками цього майна виникають непорозуміння та суперечки з приводу користування, утримання та збереження цього майна. Вказувала, що відповідач навмисно перешкоджає їй користуватися її майном. Вона, ОСОБА_1, намагалася продати своє майно, а саме - її кімнату та інші частки, але Відповідачка заперечувала щодо проведення цього правочину. До вирішення конфліктів долучалися правоохоронні органи та інші особи. 1 квітня 2014 року було укладено мирову угоду, згідно з якою Відповідач повинна була за свій рахунок встановити чотирьохконфорочну газову плиту замість двохконфорочної, яка належала позивачці, проте вона не підписала такої угоди і відповідачка виконала ці дії, незважаючи на її заперечення. Також, відповідачкою було проведено ремонт ванної кімнати та санвузла без сповіщення про це інших співвласників та за її кошти, і зараз вона на цій підставі перешкоджає позивачу як співвласнику користуватися цим та іншими приміщеннями. Позивачка неодноразово намагалася віддати кошти за цей ремонт, але Відповідач відмовляється прийняти кошти.

У судовому засіданні позивачка уточнила позовні вимоги та просила, крім раніше заявлених вимог, надати їй користуватись ванною кімнатою та кухнею, площею 5,8 кв.м., залишити за нею її двоконфорочну кухонну плиту, звільнити їй місце у ванній кімнаті, а також встановити свою газову колонку. Вказувала, що було рішення суду та була мирова і згода про те, що відповідачка дозволить їй користуватися ванною кімнатою, проте вона (позивачка) її не підписала. Проте, відповідачка все одно прибрала з кухні три газові плити, у тому числі її двоконфорочну плиту, та самовільно поставила чотирьохконфорочну плиту. Також на кухні було її місце, площею 2.10 кв.м., та плита за нею числилась, проте відповідачка самовільно встановила нові плити, чим зайняла більше місця. Позивачка була вимушена перейти у коридор, площею 5.8 кв.м., де зараз влаштована її кухня, проте це коридор та сходи, займають 2,55 кв.м., + плита займає 80 см, то залишається прохід 2 м та їй нема місця, де встановити стіл. Крім того цей коридор є прохідним. Відповідачка також прибрала стіл та вона (позивачка) немає можливості підійти до умивальника. Посилалась на те, що вимушена купатися у власній кімнаті, оскільки відповідачка до ванної кімнати її не впускає, також у ванній та кухні немає світла. Посилалась на те, що з 2008 року вона відправляє відповідачці листи про те, що хоче продати свою кімнату, проте остання не бажає її купувати та створює скандали з приводу користування приміщеннями загального користування. Просила, щоб сімя відповідачки не перешкоджала їй у продажі її частини квартири. Не заперечувала, що останні два роки вона не мешкає за вказаною адресою (АДРЕСА_1), а проживає разом зі своєю сестрою. Підтвердила, що писала заяву до ПАТ «Одесагаз» про опломбування її газової плити.

У судовому засіданні відповідачка проти позову заперечувала, вважає його необґрунтованим та просила відмовити. Пояснила, що квартира за адресою: АДРЕСА_1, є комунальною та в ній мешкає вона та її родичі із сімями. Квартира складається із восьми кімнат, з яких пять належить їй та її дітям на праві приватної власності, ще одна належить її сестрі. Позивачка займає житлову кімнату, площею 14,2 кв.м.. Зазначала, що згідно технічного паспорту квартири їй належить 6,0 кв.м. кухні (за договором дарування від 04.12.1996 року) та 6,0 кв.м. кухні належить ОСОБА_1, вона (відповідачка) дозволила позивачці користуватись належною їй частиною кухні, проте не означає, що кухня є власністю позивачки у цілому. Надала до суду письмові заперечення від 20.09.2017 року (а.с.88-90), згідно яких зазначили, що перешкод у користуванні позивачкою своїм майном не створює, позивачка має вільний доступ до усіх приміщень, які належать на праві спільної часткової власності всіх співвласників комунальної квартири (а саме до коридору, ванної кімнати, санвузла та кухні). Вказувала, що ще у 2014 році (при розгляді спору суддею Приморського районного суду м. Одеси Науменко А.В.) нею також надавались фотокартки, що підтверджували факт користування ОСОБА_1 всіма приміщеннями. Вказувала, що вона та треті особи по справі за власні кошти провели ремонт ванної кімнати та санвузла, позивачем коштів на ремонт не надавалось та пропозицій щодо відшкодування частини витрат співвласникам від неї також не надходило. Крім того, пояснила, що позивачка користувалась ванною кімнатою, проте вона не прибирала за собою та вони (сімя відповідачки) зробили їй зауваження з цього приводу, у подальшому ОСОБА_1 сама перестала користуватися ванною (десь у 2006-2007 роках). Світло було виключено самою позивачкою ще давно, вони до цього відношення не мають. Вказувала, що позивачка не має підключення до гарячого постачання, в квартирі взагалі відсутнє централізоване гаряче водопостачання, вона (відповідачка) та треті особи користуються гарячою водою у власній відокремленій кухні за допомогою двоконтурного газового котла, що оснащений лічильником відповідача. Позивачка доступу до даних послуг мати не може. Зазначила, що ремонт у кухні зробили ще в 2008 році і ще десь 1960 роках у великій кухні була встановлено 4-х конфорочна плита, якою користувались сімя відповідачки та мати позивача, пізніше в 1990 році сусіди поставили двоконфорочну плиту. Проте, у подальшому стіл позивачки та її двоконфорочна плита прийшли у непридатний для використання стан (плита пропускала газ ( про що скаржилась сама позивачка) та з цього приводу ними неодноразово викликались газовики), тому вони 2 роки тому (в 2016 році) замінили плиту позивачки на чотирьохконфорочну. Також, син відповідачки у 2016 році позивачці зробив новий та гарний столик в замін старого непридатного стола позивачки. Позивачка у 1999 році надала КП ЖКС «Ренесанс» про те, що вона не заперечує проти усунення трьох газових плит, які знаходились у великій кухні, та за власним бажанням перейшла у маленьку кухню (5,8 кв.м.). Окрім того, позивачка фактично не проживає за вказаною адресою: АДРЕСА_1, з травня 2016 року, її кімната закрита та коли вона приходить (десь раз в неділю поливати квіти), то ніяких перешкод у користуванні майном ніхто їй не чинить.

Третя особа ОСОБА_5 у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 також не визнав та просив відмовити за їх необґрунтованістю. Пояснив, що у маленьку кухню (5,8 кв.м.) позивача сама переїхала років 20 тому. Підтримав пояснення відповідачки та вказав, що двоконфорочна стара плита позивачки була замінена ним у 2016 році на 4-хконфорочну, оскільки стара плита була непридатною та постійно коптила. Стіл позивачки був старим та дряхлим, тому він поставив новий (приблизно рік тому). Ніхто не перешкоджає позивачці у користування плитою та столом, ванною кімнатою позивачка сама припинила користуватись ще десь 15-17 років тому. Вказував, що газ був перекритий позивачці за її власною заявою працівниками газової служби. Зауважив, що позивачка не проживає у комунальній квартирі вже десь 2,5 роки. Посилався на те, що ніхто не перешкоджає позивачці у продажі її частини квартири, але вона не може скласти ціну.

Суд, за згодою осіб, які брали участь у справі, з урахуванням вимог ч.2 ст. 169 ЦПК України, ухвалив слухати справу за відсутності третіх осіб ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6, сповіщених належним чином.

Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 07 вересня 1995 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому ОМР народних депутатів, ОСОБА_1 набула внаслідок приватизації право приватної власності на 84/1000 часток квартири спільного заселення у будинку №8 по вул. Дворянській у м. Одеса, яка становить 18,45 кв.м..

Згідно технічного паспорту від 26.04.1995 року, виготовленого на імя ОСОБА_1, позивачці на праві приватної власності належить житлова кімната, площею 14, 2 кв.м, а також інших приміщень загального користування: коридор, площею 7,3 кв.м.; 6,8 кв.м.; 9,4 кв.м.; 5,8 кв.м., кухня площею 12,7 кв.м., ванна кімната площею 6,6 кв.м. та санвузол площею 2,4 кв.м.. Загальна площа квартири становить 219. 21 кв.м..

У свою чергу, відповідачка ОСОБА_2 є власником 126/1000 частин квартири АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 13.08.1995 року, зареєстрованого у реєстрі за №8-3471, 136/100 частин вказаної квартири на підставі дарування від 19.10.1995 року, зареєстрованого у реєстрі за №2-3315; 96/1000 вказаної квартири на підставі договору дарування від 04.12.1996 року, зареєстрованого в реєстрі за №13-8121.

Також, згідно свідоцтва про право власності на житло від 18.08.1995 року, виданого Комерційним центром «Піоритет», 533/1000 частини квартири АДРЕСА_2 належать на правах приватної спільної сумісної власності ОСОБА_7 та членам його сімї ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_10. Вказана частка квартири складають 116, 86 кв.м. загальної площі квартири.

Право власності було зареєстровано відповідачкою в органах технічної інвентаризації.

Згідно з інформаційною довідковою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек. Єдиного реєстру заборо6н відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 20.09.2017 року (а.с.99), відповідачка ОСОБА_2 є власником 96/1000 квартири АДРЕСА_2, яка становить 162.1 кв.м..

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У відповідності до ст..358 ЦПК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

У відповідності до ст.. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого, що такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки (пункт 33 постанови Пленуму ВССУ від 7 лютого 2014 року N 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).

При зверненні до суду позивачка посилалась на те, що відповідачка перешкоджає їй у користуванні кухнею, площею 5,8 кв.м., ванною кімнатою, просила повернути її двоконфорочну газову плиту.

Проте, за розглядом справи судом встановлено, що позивачка має вільний доступ до своєї кухні, площею 5,8 кв.м., дана кухня за нею закріплена та з боку відповідачки жодних перешкод у користуванні нею не чиниться. Згідно пояснень відповідачки, вона та її сімя користується великою кухнею, площею 20 кв.м., та ніколи не користувались кузнею, площею 5,8 кв.м..

Згідно акту технічного обстеження, складеного представника ЖУ «Ренессанс» ЛДТ 92 10.02.2014 року, з 1995 року у квартирі АДРЕСА_3, встановлений наступний порядок користування кухнями гр.. ОСОБА_1 та сімєю ОСОБА_2, відповідно до технічного паспорту від 17.08.1995 року №162822021, кухнею 12.7 кв.м. користується сімя ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4; ОСОБА_1 займає кухню, площею 5.8 кв.м., на її імя відкрито особовий рахунок №74970, кухня облаштована вікном, мається стіл, каналізація та умивальник (а.с.36). Зазначене підтверджено в судовому засіданні і позивачкою.

Також, відповідачкою до суду надано копію заяви, адресовану начальника ЖУ «Ренесанс» ЛТД-92, від 25.08.1999 року, згідно якої сімя ОСОБА_2 просила дозволу на виконання робіт із зняття двох газових плит, при цьому суд вбачає, що у заяві міститься підпис позивачка про її згоду на це (а.с.115). Зазначене не спростовано позивачкою.

Крім того, згідно пояснень відповідачки та третьої особи, позивачка на протязі тривалого періоду з 2016 року користувалась чотирьохконфорочною плитою та жодних претензій від неї до них з цього приводу не було.

Також, з пояснень відповідачки та третьої особи встановлено, що позивачка сама перестала користуватися ванної кімнатою набагато раніше, ніж звернулась до суду з дійсним позовом (десь 2 2006 -2007 роках). При цьому, за розглядом справи судом не встановлено, а у свою чергу позивачкою не надано належних та допустимих доказів стосовно того, що відповідачка чинить будь-які перешкоди позивачці у користуванні ванною кімнатою.

За розглядом справи судом встановлено, що постачання газу до кухні позивачки було припинено працівниками ПАТ «Одесагаз» за заявою самою позивачки (а саме газова плита, яка знаходилася у користуванні абонентів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 була відключена методом: «пломбою на вводе отпуска»), про що до суду надано копію відповідного акту на відключення від 29.08.2017 року (а.с.102). Зазначене не заперечувалось і позивачкою у судовому засіданні.

При цьому, суд враховує, що позивачка на протязі тривалого часу (останні два роки) не проживає у даній квартирі спільного заселення, згідно пояснень самої позивачки вона мешкає разом із своєю сестрою.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих правових норм правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

Згідно частини 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З частини 1 статті 60 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності

Отже, на підставі викладеного, суд приходить до висновку про те, що позивачка не надала суду достатніх та належних доказів про порушення її права чи охоронюваного законом інтересу з боку відповідачки, судом не встановлено, що відповідачка чинить будь-які перешкоди ОСОБА_1 у користуванні її власністю, що вказує про відсутність спору про право. Твердження позивачки не знайшли свого належного підтвердження за розглядом справи. Отже, відсутність порушення права позивача тягне за собою відмову у його захисті судом і відповідно має своїм наслідком відмову у позові.

Інших правових підстав для задоволення позову судом не встановлено.

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1, 3, 10, 57, 60, 79, 88 ч.1, 169, 208-209, 212-215, 218, ЦПК України; ст..ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321,355, 358, 382, 386, 391, 396 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволені позовних вимог.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, яки брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Домусчі Л.В.