У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду м. Києва від 7 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що між ним та ОСОБА_4 були укладені договори позики у формі розписок, відповідно до яких останній отримав у позику грошові кошти у розмірі 65 тис. доларів США. Грошові кошти були отримані відповідачем частинами, а саме: 1 вересня 2011 року - 10 тис. доларів США, зі сплатою 4 % на місяць строком на 2 місяці; 15 лютого 2012 року - 20 тис. доларів США, зі сплатою 4 % на місяць строком до 15 серпня 2012 року; 26 грудня 2012 року - 10 тис. доларів США, строком до 26 березня 2013 року.

Відповідач частково повернув грошові кошти у розмірі 5 тис. доларів США, а на залишок заборгованості строк позики продовжено до 24 січня 2014 року, що підтверджується розпискою від 24 січня 2013 року.

Крім того, 14 грудня 2010 року ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_4 договір позики, про що написана відповідна розписка, за умовами якого останній отримав грошові кошти у розмірі 25 тис. доларів США зі сплатою 4 % на місяць строком до 14 лютого 2011 року. Також розписці зазначено, що ОСОБА_5 гарантувала повернення вказаної суми у визначений у розписці строк.

Взяті на себе зобов'язання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не виконали, грошові кошти не повернули.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 уточнивши позовні вимоги, просив суд стягнути на його користь з ОСОБА_4 основну суму заборгованості у розмірі 35 тис. доларів США та проценти у розмірі 36 533 доларів 33 центів США, а також солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 основну суму заборгованості у розмірі 25 тис. доларів США та проценти у розмірі 24 600 доларів США за договором позики від 14 грудня 2010 року.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 21 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 4 березня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 71 533 доларів 33 цента США. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 49 600 доларів США. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 березня 2015 року у відкритті касаційного провадження в справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 21 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 4 березня 2015 року відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 7 грудня 2016 року за апеляційною скаргою ОСОБА_5 ухвалу апеляційного суду м. Києва від 4 березня 2015 року скасовано. Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 21 листопада 2014 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 63 845 доларів США та 49 135 доларів США, стягнення в рівних частках з ОСОБА_4, ОСОБА_5 у дохід держави 3 441 грн судового збору скасовано. Відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 63 845 доларів США та 49 135 доларів США. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 21 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 4 березня 2015 року залишити без змін.

Інші учасники процесу судові рішення не оскаржили.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що після спливу встановленого розписками строку ОСОБА_4 грошові кошти у повному розмірі не повернув, що є підставою для стягнення з нього грошових коштів. У зв'язку з тим, що ОСОБА_5 поручилась за виконання зобов'язань за розпискою від 14 грудня 2010 року, то у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 63 845 доларів США, 49 135 доларів США та розподілу судових витрат і відмовляючи в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5, виходив із того, що строк виконання зобов'язання за розпискою від 14 грудня 2010 року настав 14 лютого 2011 року, однак позивач протягом шести місяців від 14 лютого 2011 року не пред'явив до поручителя вимоги щодо виконання взятих на себе зобов'язань, а з позовом до ОСОБА_5 звернувся лише у січні 2014 року, тому порука за договором позики від 14 грудня 2010 року припинилась.

Зазначені висновки апеляційного суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до положень процесуального закону та досліджені згідно з вимогами ст. 212 ЦПК України, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Судом установлено, що у 2012 році позивач ОСОБА_3 позичив ОСОБА_4 грошові кошти на загальну суму 65 тис. доларів США, про що видано розписки.

Вказані грошовікошти були позичені частинами, а саме: 1 вересня 2011 року - 10 тис. доларів США, зі сплатою 4 % на місяць строком на 2 місяці; 15 лютого 2012 року - 20 тис. доларів США, зі сплатою 4 % на місяць строком до 15 серпня 2012 року; 26 грудня 2012 року - 10 тис. доларів США, строком до 26 березня 2013 року, з яких відповідач повернув 5 тис.доларів США, а на решту строк позики було продовжено розпискою від 24 січня 2013 року до 24 січня 2014 року; 14 грудня 2010 року - 25 тис. доларів США зі сплатою 4 % на місяць строком до 14 лютого 2011 року з порукою дружини ОСОБА_4 - ОСОБА_5

Частиною ч. 4 ст. 559 ЦК України встановлено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Судом установлено, що строк виконання зобов'язання за розпискою від 14 грудня 2010 року настав 14 лютого 2011 року, однак кредитор протягом шести місяців від 14 лютого 2011 року не пред'явив до поручителя вимоги щодо виконання взятих на себе зобов'язань, звернувшись з вимогою до ОСОБА_5 лише в січні 2014 року шляхом подачі позову, тобто після спливу шестимісячного строку, встановленого законом.

Таким чином, вирішуючи спір, апеляційний суд з дотриманням вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК Україниповно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про те, що порука відповідача ОСОБА_5 за розпискою від 14 грудня 2010 року припинилась.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд незаконно прийняв до розгляду апеляційну скаргу ОСОБА_5, не поновивши строк апеляційного оскарження і, крім того, після апеляційного розгляду скарги ОСОБА_4, безпідставні. Так, при розгляді апеляційної скарги ОСОБА_4 ОСОБА_5 участі не приймала (а.с. 135-137, т. 1), направлена їй судова повістка повернулась до апеляційного суду без вручення адресату через неправильно зазначену поштову адресу (а.с. 132, т. 1). У зв'язку з цим, враховуючи, що і суд першої інстанції розглянув справу і проголосив рішення без участі ОСОБА_5, яка копію судового рішення своєчасно не отримала, то в силу ч. 1 ст. 294 ЦПК України строк апеляційного оскарження рішення суду для неї починає обчислюватись з дня отримання копії рішення суду. Отже, доводи ОСОБА_3, що фактично вона знала про оскаржене рішення суду, по-перше, не доведено, а, по-друге, не змінює обчислення строку оскарження, яке визначеного процесуальним законом.

Таким чином, підстав для вирішення питання поновлення строку апеляційного оскарження не було, оскільки ОСОБА_5, отримавши рішення районного суду, в установлений законом строк 30 червня 2015 року через пошту оскаржила його в апеляційному порядку (а.с. 133-135, 137, т.2).

Переглядаючи рішення районного суду в апеляційному порядку, апеляційний суд вірно керувався, у тому числі ст. 318 ЦПК України, яка регулює порядок розгляду апеляційної скарги, що надійшла до апеляційного суду після закінчення апеляційного розгляду справи за іншою апеляційною скаргою.

У зв'язку з викладеним доводи касаційної скарги зазначених висновків апеляційного суду не спростовують, на законність рішення суду не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції (ст. 335 ЦПК України).

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 7 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик