АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Волошиної В.М., Кирилюк Г.М.

при секретарі: Крічфалуши С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 серпня 2014 року

в справі за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2014 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (надалі - ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулося у суд з позовом до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_1, про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування вимог зазначено, що 07 жовтня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі філії - Печерського відділення № 3715 (надалі - ВАТ«Державний ощадний банк України») та ОСОБА_1 було укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 2739, відповідно до умов якого позивач зобов'язався надати позичальнику грошові кошти, в сумі 534100 грн., а позичальник зобов'язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 20,5 % річних, комісійні винагороди і інші платежі, в порядку, на умовах і в строки, визначені кредитним договором, але не пізніше 07 жовтня 2018 року.

Банком зобов'язання за кредитним договором виконані належним чином та в повному обсязі, проте, позичальник порушив взяті на себе зобов'язання, у зв'язку із чим станом на 06 січня 2014 року утворилася заборгованість, на загальну суму 583907 грн. 46 коп.

Посилаючись на те, що з метою забезпечення належного виконання позичальником умов кредитного договору, між позивачем та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір № 6432, відповідно до умов якого іпотекодавець передала в іпотеку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить їй на праві власності; а відповідачу та майновому поручителю надсилалися вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором, які виконані не були, позивач просив :

звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 6432 від 07 жовтня 2008 року, укладеним між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2, а саме: двокімнатної квартири АДРЕСА_1, яка належить відповідачу на праві власності, шляхом продажу у будь-який спосіб вказаного предмету іпотеки, в рахунок погашення заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії № 2739 від 07 жовтня 2008 року, в розмірі 583907 грн. 46 коп., укладеним між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1, з наданням позивачу права на подання та отримання в установах, підприємствах та організаціях усіх форм власності, будь-яких документів, необхідних для продажу вказаного предмету іпотеки.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 серпня 2014 року позов задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед позивачем за договором відновлювальної кредитної лінії № 2739 від 07 жовтня 2008 року, в сумі 583907 грн. 46 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_2 шляхом продажу ПАТ «Державний ощадний банк України» предмету іпотеки від свого імені будь-якій особі - покупцеві із встановленням початкової ціни реалізації предмета іпотеки на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії реалізації предмету іпотеки.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просить скасувати рішення районного суду та постановити о справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши представника ОСОБА_1, який підтримав апеляційну скаргу, представника позивача, який просив апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Як убачається з матеріалів справи, 07 жовтня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк раїни», та ОСОБА_1 був укладений договір відновлювальної кредитної лінії №2739, відповідно до умов п.1.1. якого позивач зобов'язався надати позичальнику грошові кошти, в сумі 534100 грн., а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використовувати та повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 20,5 % річних, комісійні винагороди та інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором (а.с.17-18 т.1).

Відповідно до п. 1.5. кредитного договору загальний термін користування кредитом складає 10 (десять) років, при цьому дата остаточного погашення кредиту не пізніше 07 жовтня 2018 року.

Згідно положень п. 1.6. кредитного договору, позичальник зобов'язався щомісячно до 25 числа платіжного місяця, здійснювати платежі в валюті наданого кредиту готівкою до каси банку на рахунок в банку, що зазначений в цьому договорі відповідними частинами в сумі по 5564 грн., а останній платіж в сумі 5520 грн. - не пізніше дати остаточного погашення кредиту, що визначена цим договором.

Встановлено, що позивачем умови кредитного договору виконані належним чином, надано позичальнику кредитні кошти в сумі 534100 грн.

22 грудня 2011 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 було укладено додатковий договір № 1 до договору відновлювальної кредитної лінії № 2739 від 07 жовтня 2008 року, згідно якого було реструктуризовано кредитну заборгованість та змінено графік погашення кредиту в межах строку кредитування (а.с.27-32 т.2).

Встановлено, що 23 грудня 2012 року між позивачем та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 2 до договору, відповідно до якої сторони дійшли згоди щодо зміни терміну сплати чергових платежів (а.с.33-38 т.2).

Згідно розрахунку заборгованості, у зв'язку із неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, у останнього виникла заборгованість, яка станом на 06 січня 2014 року в загальному розмірі склала 583907 грн. 46 коп., з яких: прострочений кредит - 116776 грн. 60 коп., не прострочений кредит - 348874 грн. 75 коп., заборгованість за відсотками - 81561 грн. 88 коп., пеня - 36694 грн. 23 коп. (а.с.11-16 т.1).

Встановлено, що з метою забезпечення належного виконання умов кредитного договору, 07 жовтня 2008 року між позивачем та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір №6432, відповідно до умов якого іпотекодавець, як майновий поручитель боржника передала в іпотеку іпотекодержателю предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцеві на праві власності. Погоджена сторонами вартість предмету іпотеки, на день укладення іпотечного договору, становить 763000 грн.

Відповідно до положень п. 6.1. іпотечного договору іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо у момент настання строку платежу зобов'язання (або відповідної його частини) не буде виконано, а також у будь-який час незалежно від настання строку платежу у випадку невиконання іпотекодавцем будь-якого з обов'язків передбачених цим договором та/або у випадку невиконання боржником своїх обов'язків.

Встановлено, що 16 червня 2012 року позивачем на адресу позичальника та майнового поручителя були направлені вимоги № 1771 та № 1773 від 12 червня 2012 року про погашення заборгованості за кредитним договором (а.с.34-35 т.1), які були отримані іпотекодавцем 25 червня 2012 року, що підтверджується копією поштового повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.37 т.1).

Відомостей про виконання вказаних вимог матеріали справи не містять.

Задовольняючи позов частково, районний суд виходив з того, що позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованими, в іншій частині - відсутності такого способу захисту цивільного права, як надання права позивачу на подання та отримання в органах державної влади, місцевого самоврядування, установах, підприємствах та організаціях незалежно від підпорядкування та форм власності, комунальних підприємствах та нотаріусів, будь-яких документів необхідних для продажу предмету іпотеки.

Колегія суддів погоджується з зазначеними висновками суду першої інстанції й визнає їх законними та обґрунтованими, остільки вони повністю узгоджуються з сукупністю зібраних у справі доказів.

Твердження апеляційної скарги про те, що позивачем не надано підтверджень отримання позичальником кредитних коштів за договором відновлювальної кредитної лінії № 2739 від 07 жовтня 2008 року, сплату коштів за кредитним договором, що зазначений договір був підписаний ОСОБА_1 під впливом обману з боку позивача й окрім цього, сторонами кредитного договору не узгоджено всіх істотних умов договору, а саме: погоджений у договорі розмір відсоткової ставки за кредитом не відповідає фактично встановленому у договорі розміру відсоткової ставки за кредитом, підтвердженням чого є рахунок аудитора від 04 травня 2015 року, де зазначено, що реальна процентна ставка за кредитом, отриманим ОСОБА_1 згідно кредитного договору, становить 21,778 %, у той час відповідно кредитного договору процентна ставка за кредитом становить 20,5 %, - колегія суддів визнає необґрунтованими.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до наявних в справі заяви позичальника на надання кредиту в рамках кредитної лінії від 07 жовтня 2008 року та видаткового касового ордеру від 07 жовтня 2008 року убачається, що кредитодавець надав грошові кошти ОСОБА_1 відповідно до договору (а.с.26,27 т.1).

Доказів виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов'язань за договором відновлювальної кредитної лінії № 2739 від 07 жовтня 2008 року матеріали справи не містять, між тим, наявні підстави вважати, що останнім належним чином не виконувалися зобов'язання, у зв'язку з чим утворилася заборгованість (а.с.11-16 т.1).

Встановлено, що з метою забезпечення належного виконання позичальником умов кредитного договору, між позивачем та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір № 6432, відповідно до умов якого іпотекодавець передала в іпотеку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить їй на праві власності (а.с.19 т.1).

Право власності іпотекодавця ОСОБА_2 на предмет іпотеки підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 02 жовтня 2003 року (а.с.28 т.1).

Відповідно до положень п. 6.1. іпотечного договору іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо у момент настання строку платежу зобов'язання (або відповідної його частини) не буде виконано, а також у будь-який час незалежно від строку платежу у випадку невиконання будь-якого з обов'язків, передбачених цим договором та/або у випадку невиконання боржником своїх обов'язків.

Встановлено, що майновому поручителю надсилалися вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором (а.с.37 т.1).

Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку».

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (стаття 3 Закону України «Про іпотеку»).

Положеннями статті 5 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб'єктом оціночної діяльності.

Згідно статті 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до положень статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику письмову вимогу про усунення порушення.

Частиною 1 статті 33 та статею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Аналогічні вимоги містить іпотечний договір, укладений між сторонами.

Долучений до справи розрахунок заборгованості свідчить про те, що під час його розрахунку взята відсоткова ставка, передбачена п. 1.1. договору, тобто 20,5 %, а не 21,778 %, як зазначено в аудиторському висновку, долученому до апеляційної скарги (а.с.11-16, 173-181 т.1).

Відповідно до змісту аудиторського висновку, під час його проведення аудитором не були враховані платежі, сплачені ОСОБА_1 на виконання умов договору за рахунок кредитних коштів, в той час як обов'язковість їх оплати була передбачена умовами договору.

Матеріалами справи безспірно доведено порушення ОСОБА_1 умов кредитного договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішенням районного суду фактично стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість та необґрунтовано притягнуто останнього до участі в справі в якості третьої особи, а не відповідача, у зв'язку з чим були порушені його права в частині надання доказів та оскарження заочного рішення, колегія суддів визнає безпідставними.

У відповідності до статті 553 ЦК України порука є способом забезпечення виконання зобов'язання, договір поруки не створює обов'язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором.

Пунктом 23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року визначено, що при вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до статті 11 Закону України «Про заставу», статей 1, 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до статті 546 ЦК застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553-559 ЦК) не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо-іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки.

У зв'язку із цим солідарна відповідальність боржника та майнового поручителя нормами ЦК не передбачена.

Таким чином, належним відповідачем по справі за позовом банку про звернення стягнення на предмет іпотеки є іпотекодавець ОСОБА_2, яка за умовами іпотечного договору зобов'язалась відповідати перед позивачем за невиконання боржником ОСОБА_1 основного зобов'язання за кредитним договором виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Отже, твердження ОСОБА_1 про те, що його необхідно було залучити до участі у справі як відповідача, а не третьою особою, є безпідставним, оскільки він не є власником предмету іпотеки та не є стороною іпотечного договору, а тому не може відповідати за зобов'язаннями іпотекодавця, що випливають із іпотечного договору.

Крім того, приймаючи участь у вказаній справі як третя особа, ОСОБА_1 не був позбавлений можливості заперечувати проти залучення його до справи в якості третьої особи замість відповідача, надавати докази по справі, які мають істотне значення, а також оскаржувати заочне рішення в загальному порядку, як й було ним реалізовано.

Безпідставними колегія суддів визнає й доводи апеляційної скарги про відсутність у справі доказів отримання ОСОБА_1 кредитних коштів, остільки ці твердження спростовуються змістом долучених до справи доказів : копією квитанції про отримання коштів (а.с.27), даними виписки по рахунках (а.с.241-243 т.1), а також обставинами, встановленими заочним рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 10 грудня 2015 року (а.с.222 т.1).

Відповідно до змісту долученого до справи розрахунку заборгованості, боржником в період з жовтня 2010 року по листопад 2012 року виконувалися умови кредитного договору з доповненнями до нього, вносилися платежі на його виконання (а.с.11-14 т.1).

З урахуванням зазначеного та матеріалів справи у їх сукупності, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про наявність правових підстав до звернення стягнення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Державний ощадний банк України», яка станом на 06 січня 2014 року становила 583907 грн. 46 коп., на іпотечне майно.

Районним судом з достатньою повнотою з'ясовано обставини справи, зібраним доказам дано належну оцінку, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, а також матеріали справи, у їх сукупності, правових підстав до скасування постановленого по справі рішення, як про це ставиться в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Згідно частини 1 статті 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 31 березня 2017 року, ОСОБА_1 відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги, в сумі 3699 грн., до вирішення справи в апеляційному порядку (а.с.209 т.1).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про стягнення в дохід держави судового збору, в сумі 3699 грн., з ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 серпня 2014 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір, в сумі 3699 грн.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 761/4676/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3851/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Гриньковська Н.Ю.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.