У х в а л а

іменем україни

12 липня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Попович О.В.,Завгородньої І.М.,Коротуна М.В.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа ОСОБА_8, про усунення перешкод у праві користування та розпорядження майном шляхом виселення та визнання договору іпотеки недійсним, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_9 на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 16 листопада 2016 року, рішення апеляційного суду Одеської області від 31 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа ОСОБА_8, про усунення перешкод у праві користування та розпорядження майном шляхом виселення та визнання договору іпотеки недійсним.

На обґрунтування позовупосилалася на те, що між нею та ОСОБА_5 були укладені договори позики та договір іпотеки.

24 жовтня 2013 року ОСОБА_5шляхом незаконних дій нотаріуса набув права власності на предмет іпотеки: магазин за адресою АДРЕСА_1, заволодів предметом іпотеки (магазином), примусивши її залишити спірне приміщення. Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 29квітня 2015 року дії приватного нотаріуса Котовського нотаріального округу Крисюк Л.В.визнано протиправними, зобов'язаноскасувати запис про право власності ОСОБА_5на предмет іпотеки. Однак майно у власність їй не повернуто, а передано в оренду іншим особам і вона позбавлена можливості їм користуватися. Договір іпотеки слід визнати недійсним, оскільки він не відповідає вимогам закону, зокрема, невірні відомості про код ОСОБА_5, зміст зобов'язання щодо порядку виконання є незрозумілим, на час його укладання була відсутня згода власника земельної ділянки, в договорі відсутні відомості про заставну. Право власності на спірний об'єкт підлягає захисту шляхом усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, його витребуванням із виселенням ОСОБА_5

Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 16 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 31 січня 2017 року рішення Любашівського районного суду Одеської області від 16 листопада 2016 року змінено в частині підстав та мотивів відмови в задоволенні позову, у решті рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_9 просить скасувати оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-УІІІ «Про судоустрій статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що касаційна скарга підлягає відхиленнюз огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 29 вересня 2012 року уклали договір позики, відповідно до якого ОСОБА_5 передав ОСОБА_4 в якості позики 652 000 грн, що є еквівалентом 80 000 доларів США.

01 серпня 2013 року були внесені зміни до вказаного договору позики, пункти 1, 2, 4 викладені в такій редакції, зокрема: пункт 1: ОСОБА_5 передав, а ОСОБА_4 прийняла грошові кошти в сумі 815 000 грн, що є еквівалентом 100 000 доларів США; пункт 2: Зазначену суму грошей позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві готівкою в строк до 29 вересня 2014 року, з наступним графіком погашення боргу: до 01 вересня 2013 року - 300 000 грн ; до 01 жовтня 2013 року 215 000 грн; з 01 жовтня 2013 року по 29 вересня 2014 року по 18 750 грн щомісячно; пункт 4: в разі, коли позичальник не поверне позичені гроші у встановлений строк, позикодавець вправі стягнути заборгованість шляхом передачі позичальником позикодавцю права власності на будівлю магазину.

На забезпечення виконання зобов'язань 29 вересня 2012 року сторони уклали договір іпотеки - кам'яної будівлі магазину загальною площею 46,8 кв. м, зазначеної на схематичному плані під літ.»А» з прибудовою (незакінчене будівництво) літери «А-1, а», розпочатим будівництвом «А-2», ганками «а-1, а-2» та вимощенням 1,11, яка знаходиться в АДРЕСА_1. В договорі зазначено, що земельна ділянка площею 330 кв. м, на якій розташована ця будівля магазину, орендується іпотекодавцем згідно з договорами оренди № 26-с, затвердженим заступником начальника Фонду держмайна по Одеській області 11 липня 2002 року та № 69-с, затвердженим заступником начальника Фонду держмайна по Одеській області 11 листопада 2002 року.

01 серпня 2013 року сторони внесли зміни до вказаного договору іпотеки, пунктом 1.1 якого передбачили, що даний договір забезпечує виконання ОСОБА_4 своїх зобов'язань перед ОСОБА_5, які випливають з укладеного між ними 29 вересня 2012 року в простій письмовій формі договору позики, за яким ОСОБА_4 позичила в ОСОБА_5 гроші в сумі 815 000 грн, що є еквівалентом 100 000 доларів США на строк до 29 вересня 2014 року.

На підставі свідоцтва про право власності на магазин та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно предмет іпотеки належить ОСОБА_4 на праві власності.

Пунктами 4, 1, 4.2, 4.2.1 договору іпотеки передбачено, що іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем будь-яких умов договору позики.

Задоволення вимог іпотекодержателя може здійснюватись за рішенням іпотекодержателя. У випадку набуття іпотеко держателем права звернення стягнення на предмет іпотекита прийняття іпотекодержателем письмового рішення про набуття предмета іпотеки у власність, іпотекодавець передає іпотекодержателю право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобовязання за кредитним договором та інших витрат, передбачених цим договором.

З дати прийняття іпотекодержателем письмового рішення про набуття предмета іпотеки у власність, іпотекодавець передає іпотекодержателю, а іпотекодержатель набуває право власності на предмет іпотеки та набуває право зареєструвати відповідно до чинного законодавства своє право власності на предмет іпотеки.

Підписанням договору іпотекодавець засвічує, що надає іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за власним одноосібним письмовим рішенням іпотекодержателя про набуття предмета іпотеки у власність.

Іпотекодавець підписанням цього договору засвідчує, що наявність будь яких інших документів, крім договору іпотеки та письмового рішення іпотекодержателя про набуття предмета іпотеки у власність, для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки не вимагається.

Право власності на предмет іпотеки переходить до іпотекодержателя з дати прийняття ним письмового рішення про набуття предмета іпотеки у власність.

З дати прийняття іпотекодержателем письмового рішення про набуття предмета іпотеки у власність цей договір виступає правовстановлюючим документом та є правовою підставою для державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. Іпотекодавець погоджується із тим, що це застереження, відповідно до Закону України «Про іпотеку», вважається договором про задоволення вимог іпотеко держателя.

Реалізуючи такі умови укладеного договору, ОСОБА_5 через невиконання позикового зобов'язання було прийнято рішення про набуття предмета іпотеки у власність, і 24 жовтня 2013 року ОСОБА_4 подала приватному нотаріусу Котовського міського нотаріального округу Крисюк Л.В. заяву, якою підтвердила, що не заперечує проти передачі ОСОБА_5 права власності на належну їй будівлю магазину, яка знаходиться в АДРЕСА_1, з реєстрацією цього права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та з припиненням всіх зобов'язань по договору позики від 29 вересня 2012 року.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку, зокрема, що право набуття майна у власність було реалізовано у передбачений договором спосіб, що спростовує доводи ОСОБА_4 про незаконне вибуття майна з її володіння поза її волею, та самоправне, безпідставне набуття його ОСОБА_5

Крім того слід зазначити, що в порядку реалізації п. 4.7 договору іпотеки про те, що після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та на період його реалізації, з метою забезпечення його належного господарського використання, відповідно до його цільового призначення, а також отримання доходів, іпотекодавець уповноважує іпотекодержателя вступити в управління предметом іпотеки, ОСОБА_5 вчинювалися дії щодо визначення подальшої долі майна шляхом передачі його в оренду ОСОБА_7 та ОСОБА_6

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_9 відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 31 січня 2017 рокузалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

О.В.Попович

І.М.Завгородня

В.М.Коротун