АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25жовтня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Чобіток А.О.,

секретар Майданець К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 07 вересня 2017 року по цивільній справі за скаргою ОСОБА_3 на дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Бурли ВіталіяЕдуардовича, боржник Київська обласна рада,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду зі скаргою, в якій просила:

- визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Бурли В.Е. щодо повернення виконавчого листа № 752/14788/14-ц виданого Голосіївським районним судом м. Києва 12.07.2017 без прийняття до виконання;

- скасувати повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, винесеного старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України БурлоюВ.Е. 24.07.2017 за № ДВ-2;

- зобов'язати старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Бурлу В.Е. прийняти до виконання виконавчий лист № 752/14788/14-ц виданий Голосіївським районним судом м. Києва 12.07.2017

В обґрунтування заявлених вимог вказувала, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 14.06.2017 задоволено її позов до Київської обласної ради, Департаменту охорони здоров'я КМДА, Комунального закладу Київської обласної ради «Київський обласний центр профілактики та боротьби з ВІЛ/СНІДом» про скасування рішення та наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Додатковим рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 10.07.2017 рішення суду від 14.06.2017 допущено до негайного виконання в частині поновлення на роботі.

На виконання рішення суду, 12.07.2017 Голосіївським районним судом м. Києва видано виконавчий лист.

Оскільки відповідачами рішення суду про поновлення на роботі добровільно не виконано, нею до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було подано заяву про примусове виконання рішення із оригіналом виконавчого листа.

Старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Бурлою В.Е. винесено повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 24.07.2017 № ДВ-2. Підставою повернення вказано те, що у процесі перевірки виконавчого документа встановлено, що у виконавчому документі не зазначено прізвище, ім'я, по-батькові та посада посадової особи, яка його видача, що не відповідає вимогам статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Стягувач вважає дане повідомлення протиправним, таким що винесено з порушенням норм матеріального права і порушує її права, а тому підлягає скасуванню (а.с. 1-3).

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 07.09.2017 у задоволенні скарги відмовлено (а.с. 31-35).

В апеляційній скарзі представник стягувача, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить ухвалу скасувати та постановити нову про задоволення скарги. Вважає, що суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення скарги, оскільки виконавчий документ був повторно повернутий з інших підстав, з якими погодився стягувач, а тому визнання необґрунтованим повернення державним виконавцем виконавчого листа 24.07.2017 не призведе до захисту прав стягувача шляхом відкриття виконавчого провадження.

Особи, які беруть участь у справі повторно не з'явились в судове засідання, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Представник департаменту державної виконавчої служби повторно направив до суду заяву про відкладення розгляду справи.

Згідно вимог ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин.

Також, за процесуальним законом сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобов'язані добросовісно користуватись своїми процесуальними правами та добросовісно виконувати свої процесуальні обов'язки, зокрема, цікавитись провадженням (рухом) справи.

З огляду на викладене, а також враховуючи строки розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явились, оскільки їх неявка, за викладених вище обставин, не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 305 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні скарги суд першої інстанції виходив з того, що виконавчий лист був повторно повернутий стягувачу 07.08.2017 з інших підстав, з якими погодився стягувач, а тому визнання необґрунтованим повернення державним виконавцем виконавчого листа 24.07.2017 не призведе до захисту прав стягувача шляхом відкриття виконавчого провадження.

З вказаним висновком суду погодитись не можливо, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 14.06.2017 задоволено позов ОСОБА_3 до Київської обласної ради, Департаменту охорони здоров'я КМДА, Комунального закладу Київської обласної ради «Київський обласний центр профілактики та боротьби з ВІЛ/СНІДом» про скасування рішення та наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Додатковим рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 10.07.2017 рішення суду від 14.06.2017 допущено до негайного виконання в частині поновлення на роботі.

На виконання рішення суду, 12.07.2017 Голосіївським районним судом м. Києва видано виконавчий лист, який пред'явлено стягувачем до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Бурлою В.Е. винесено повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 24.07.2017 № ДВ-2. Підставою повернення вказано те, що у виконавчому документі не зазначено прізвище, ім'я, по-батькові та посада посадової особи, яка його видача, що не відповідає вимогам статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України виконавчий лист має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому документі зазначаються: назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім'я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ підписується уповноваженою посадовою особою із зазначенням її прізвища та ініціалів і скріплюється печаткою. Скріплення виконавчого документа печаткою із зображенням Державного Герба України є обов'язковим, якщо орган (посадова особа), який видав виконавчий документ, згідно із законом зобов'язаний мати таку печатку.

Підстави, за наявності яких державний виконавець повертає виконавчий документ стягувачу регламентовані ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».

В оскаржуваному повідомленні, державний виконавець визначає обставину, що виключає можливість здійснення виконавчого провадження - не зазначення у виконавчому документі прізвища, ім'я по батькові та посади посадової особи, яка його видала.

Відповідно до п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо: виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.

Проте, такі висновки державного виконавця є безпідставними і не відповідають змісту виконавчого листа, з якого вбачається, що він виданий Голосіївським районним судом м. Києва відповідно до встановленої форми, містить підпис судді і секретаря та скріплений гербовою печаткою суду.

Пленум ВССУ в пункті 18 Постанови від 07.02.2014 № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», зазначає, що виходячи зі змісту статті 387 ЦПК, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Наприклад, суд може зобов'язати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав.

Вже після подачі скарги на дії державного виконавця Бурли В.Е., стягувачем було отримано повідомлення державного виконавця Кузьменка О.С. від 07.08.2017 про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання (за виконавчим листом боржником за яким є департамент охорони здоров'я Київської обласної державної адміністрації). Підставою повернення виконавчого листа стала невідповідність його вимогам Закону України «Про виконавче провадження», а саме у виконавчому листі не зазначено заходи примусового виконання рішення.

Судом неправильно встановлено фактичні обставини справи та помилково зазначено в оскаржуваній ухвалі, що державним виконавцем було повторно повернено виконавчий лист без прийняття до виконання.

08.08.2017 ОСОБА_3 звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва заяву про виправлення помилок, допущених при оформленні виконавчого листа.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києві від 28.08.2017, виправлено помилки допущені при видачі виконавчого листа.

Відповідно до ч. 2 статті 387 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

З наведеного вбачається, що висновок суду про відмову у задоволенні скарги є помилковим, так як не дивлячись на ту обставину, що виконавчий лист був повторно повернутий стягувачу з інших підстав, підстави для його першого повернення (не зазначення прізвища, ім'я, по-батькові та посади посадової особи, яка його видала) не відповідали вимогам закону, а тому встановивши порушення вимог закону і прав стягувача суд був зобов'язаний захистити порушене право у визначений процесуальним законом спосіб.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення скарги, а саме визнання неправомірними дій (повідомлення) державного виконавця щодо повернення виконавчого листа.

Разом з цим не підлягають задоволенню вимоги скарги про скасування повідомлення та зобов'язання державного виконавця прийняти виконавчий лист до виконання, з наступних підстав.

Діяльність суб'єктів владних повноважень врегульовано законами та підзаконними нормативно-правовими актами, ці правові документи дають суб'єктам владних повноважень можливість користування певною свободою розсуду при вирішенні питань і встановлюють лише межі такої свободи, тобто наділяють їх дискреційними повноваженнями.

Як передбачено ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 1.6 наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Методології проведення антикорупційної експертизи проектів нормативно-правових актів» № 1380/5 від 23.06.2010 дискреційні повноваження - сукупність прав та обов'язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом.

Тобто здійснення органом державної влади дискреційних повноважень може, в деяких випадках, передбачати вибір між здійсненням певних дій і нездійсненням дії.

При цьому, як випливає зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд, розглядаючи справу щодо правомірності дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Аналогічне роз'яснення надане судам в п. 18 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.05.2012, яке зводиться до того, що суд не має права зобов'язувати державного виконавця до вчинення тих дій, які згідно із Законом України «Про виконавче провадження» можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

Підсумовуючи викладене, слід зазначити, що при вирішенні питань про скасування повідомлення та зобов'язання державного виконавця прийняти до виконання виконавчий лист слід виходити з того, що суд не вправі підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження державного виконавця (державної виконавчої служби) щодо вирішення питань, які законодавством віднесено до їх компетенції, як то скасовувати повідомлення та вказувати на те, яке саме рішення має прийняти орган виконавчої служби (прийняти чи не прийняти до виконання виконавчий лист).

Також, необхідно звернути у вагу й нате, що суд, відмовляючи у задоволенні скарги, вирішив питання розподілу судових витрат та стягнув із заявника 640 грн. судового збору. Однак, ні ЦПК України, ні Закон України «Про судовий збір» не передбачають сплати судового збору за розгляд скарги на дії державного виконавця.

Так, ст. 388 ЦПК України визначає, що судові витрати, пов'язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

Види судових витрат визначено ст. 79 ЦПК України. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору встановлюються законом. В оскаржуваній ухвалі не зазначено, якою нормою Закону України «Про судовий збір» керувався суд, покладаючи на заявника сплату судового збору.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 14 постанови від 07.02.2014 № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз'яснив, що ураховуючи, що провадження з виконання судових рішень є завершальною і невід'ємною частиною (стадією) судового провадження по конкретній справі, в якій провадження за скаргою не відкривається, а за подання позовної заяви сплачено відповідний судовий збір, ні розділом VII ЦПК, ні Законом України від 08.07.2011 № 3674-VІ «Про судовий збір» (частина перша статті 3) не передбачено необхідність сплати судового збору за подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, то за подання скарги судовий збір не сплачується.

Згідно вимог п. 2 ч. 2 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд змінює або скасовує ухвалу суду першої інстанції і постановляє ухвалу з цього питання, якщо воно було вирішено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права або при правильному вирішенні було помилково сформульовано суть процесуальної дії чи підстави її застосування (п. 2 ч. 1 ст. 312 ЦПК України).

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, а саме скасування оскаржуваної ухвали з постановленням нової ухвали про часткове задоволення скарги.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 312, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 07 вересня 2017 року по цивільній справі за скаргою ОСОБА_3 на дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України БурлиВіталія Едуардовича, боржник Київська обласна рада - скасувати.

Постановити нову ухвалу.

Скаргу ОСОБА_3 на дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Бурли Віталія Едуардовича, боржник Київська обласна рада - задовольнити частково.

Визнати дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Бурли Віталія Едуардовича щодо винесення повідомлення про повернення виконавчого документу (виконавчого листа № 752/14788/14-ц виданого Голосіївський районним судом м. Києва 12.07.2017) стягувачу ОСОБА_3 без прийняття до виконання від 24 липня 2017 року № ДВ-2 - неправомірними.

У задоволенні іншої частини заявлених вимог - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

А.О.Чобіток