АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/4425/17 Головуючий 1 інст. - Березовська І.В.
Справа № 635/1901/15-ц Доповідач - Бурлака І.В.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«10» жовтня 2017 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Карімової Л.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря: Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 25 квітня 2017 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», третя особа: Інспекція з питань захисту прав споживачів у Харківській області про визнання кредитного договору та договору застави рухомого майна недійсними,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» звернувся до суду з зазначеним та у подальшому уточненим позовом до ОСОБА_1. В обґрунтування свого позову посилався на те, що відповідно до договору № НАН2АК00010590 від 16 листопада 2007 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 8260,88 доларів США на наступні цілі: 5658,00 доларів США на купівлю автомобіля, 2602,88 доларів США на оплату разових страхових платежів, комісії та внесення в Державний реєстр зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,16% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 15 листопада 2012 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та відповідачем 16 листопада 2007 року укладено договір застави рухомого майна, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надав в заставу автомобіль ВАЗ, модель 21134, 2007 року випуску, тип ТЗ: легковий комбі - В, № кузова/шасі: НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_1

Зазначив, що банк свої зобов'язання за договором виконав, однак відповідач не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановлені договором строки, у зв'язку з чим станом на 19 січня 2015 року він має заборгованість в розмірі 1608,79 доларів США, що еквівалентно 25418,88 грн., з яких заборгованість за кредитом в розмірі 1482,57 доларів США, що еквівалентно 23424,61 грн., заборгованість за проценти за користування кредитом 126,22 доларів США, що еквівалентно 1994,28 грн. та пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в розмірі 29261,13 грн., що еквівалентно 1851,97 доларів США.

Просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № НАН2АК00010590 від 16 листопада 2007 року в сумі 1608,79 доларів США, що еквівалентно 25418,88 грн., з яких заборгованість за кредитом 1482,57 доларів США, заборгованість за процентами за користування кредитом 126,22 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в сумі 29261,13 грн.; вилучити у ОСОБА_1 та передати банку предмет застави автомобіль ВАЗ, модель 21134, 2007 року випуску, тип ТЗ: легковий комбі - В, № кузова/шасі: НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_1, комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) автомобіля ВАЗ, модель 21134, 2007 року випуску, тип ТЗ: легковий комбі - В, № кузова/шасі: НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_1; звернути стягнення на предмет застави: автомобіль ВАЗ, модель 21134, 2007 року випуску, тип ТЗ: легковий комбі - В, № кузова/шасі: НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_1, шляхом продажу вказаного автомобіля банку з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з наданням повноважень на отримання дублікату, свідоцтво про реєстрацію т/з замість втраченого, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України по Свідоцтву про реєстрацію т/з або його дублікату для його подальшої реалізації, а також наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та зняття вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України; стягнути з відповідача судові витрати.

Не погоджуючись з позовними вимогами у липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним та у подальшому уточненим зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк». В обґрунтування свого зустрічного позову посилався на те, що під час укладення кредитного договору № НАН2АК000110590 від 16 листопада 2007 року банк не надав йому, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, яка надається перед укладенням кредитного договору, про валютні ризики не попереджав, ніякої додаткової інформації, пов'язаної із валютою договору не надав, що є нечесною підприємницькою практикою і тим було порушено його права як споживача кредитних послуг.

Вказав, що ні в тексті договору, ні в будь-яких доповненнях до нього банком не зазначено детального розпису загальної вартості кредиту для споживача, до договору не складався графік платежів та вважав, що така підприємницька практика банку є такою що вводить в оману, також кредитний договір не містить такої обов'язкової умови кредитного договору як дата видачі кредиту.

Зазначив, що банк здійснив всі дії щоб завуалювати розмір дійсної річної відсоткової ставки за кредит і уникнув зазначення її чіткої суми в кредитному договорі, тобто здійснив усі дії, щоб ввести в оману позичальника стосовно дійсної річної відсоткової ставки за кредитом.

Вважав, що встановлення банком в договорі платежів-винагород на користь банку незаконні, вони безпідставно у значній частині збільшують фінансове навантаження на позичальника, умови кредитного договору про встановлення цих платежів є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача і є підставою для визнання такого договору недійсним.

Зазначив, що пунктом 7.5 кредитного договору встановлено винагороду банку, відсотки за дострокове погашення кредиту позичальником у розмірі 2% від суми кредиту, що погашається достроково, тобто зазначені дії банку щодо встановлення обтяжливих та непропорційні перешкоди для здійснення права на дострокове погашення кредиту є нечесною підприємницькою практикою.

Вважав несправедливими умови кредитного договору про розмір його відповідальності, в тому числі про встановлення подвійної відповідальності одного виду за одне і те саме правопорушення, в той час як відповідальність банку за те саме порушення є оманою, оскільки вкупі з іншими умовами договору вона не діє, таким чином такі умови кредитного договору суперечить принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних праві і обов'язків на погіршення становища споживача.

Вказав, що зобов'язавши його застрахувати предмет застави, а також укласти договір особистого страхування, банк не дав йому право вибору страхувальника, нав'язавши послуги певних страхових компаній, такі дії банку кваліфікуються як агресивна підприємницька практика.

Зазначив, що пунктами 2.2.9 та 2.3.8 кредитного договору надали банку право на відшкодування сум понесених витрат, або які можуть понести у майбутньому, що підтверджені документально, незважаючи на розмір такої суми. За цими пунктами позичальник втратив право не тільки заперечувати проти розміру такої суми, доречності сплати такої суми, а й втратив право заперечувати взагалі, бо встановлено право безспірного стягнення цих сум із коштів, що надходять від позичальника за сплату кредиту. Вважав, що ці умови суперечать законодавству, погіршують становище позичальника, а тому є несправедливими.

Вказав, що банк не надав йому, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, вичерпну інформацію про вартість кожного з альтернативних варіантів надання послуг, що є нечесною підприємницькою практикою і цим було порушено його права як споживача кредитних послуг.

Вважав, що нечесною підприємницькою практикою також є дописування на полях кредитного договору ручкою зовсім інших умов договору ніж були підписані сторонами під час його укладення.

Зазначив, що недійсність кредитного договору спричиняє недійсність договору застави рухомого майна, оскільки цей договір є похідним від основного договору.

Просив визнати недійсним кредитний договір № НАН2АК000110590 укладений між ним та банком 16 листопада 2007 року; визнати недійсним договір застави рухомого майна № НАН2АК000110590 укладений між ним та банком 16 листопада 2007 року.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 25 квітня 2017 року та додатковим рішення Харківського районного суду Харківської області від 17 липня 2017 року позов Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» - задоволено частково, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № НАН2АК000110590 від 16 листопада 2007 року в сумі 1608,79 доларів США, що еквівалентно 25418,88 грн., з яких заборгованість за кредитом 1482,57 доларів США, заборгованість за процентами за користування кредитом 126,22 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором 12824,97 грн.; вилучено у ОСОБА_1 та передано в заклад Публічному акціонерному товариству Комерційний Банк «ПриватБанк» предмет застави: автомобіль ВАЗ, модель 21134, 2007 року випуску, тип ТЗ: легковий комбі - В, № кузова/шасі: НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_1, комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) автомобіля ВАЗ, модель 21134, 2007 року випуску, тип ТЗ: легковий комбі - В, № кузова/шасі: НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_1; звернуто стягнення на предмет застави автомобіль ВАЗ, модель 21134, 2007 року випуску, тип ТЗ: легковий комбі - В, № кузова/шасі: НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_1, шляхом продажу вказаного автомобіля Публічному акціонерному товариству Комерційний Банк «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з наданням повноважень на отримання дублікату, свідоцтва про реєстрацію т/з замість втраченого, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в сервісних центрах МВС по Свідоцтву про реєстрацію т/з або його дублікату для його подальшої реалізації, а також наданням Публічному акціонерному товариству Комерційний Банк «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та зняття вказаного автомобіля з обліку в сервісних центрах МВС; в решті позовних вимог Публічному акціонерному товариству Комерційний Банк «ПриватБанк» - відмовлено; в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 - відмовлено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» судові витрати в розмірі 576,64 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду - скасувати і ухвалити нове рішення про відмову банку у задоволенні первісного позову та задовольнити його зустрічний позов; судові витрати розподілити між сторонами відповідно до вимог законодавства.

При цьому посилався на неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі і як доводи апеляційної скарги виклав вимоги зустрічного позову. При цьому зазначив, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що йому не було видано кредит у повній сумі 8260,88 доларів США, а тому висновок суду про те, що банк повністю виконав свої зобов'язання не відповідає обставинам справи; що судом першої інстанції проігноровано висновок експерта № 467; що суд першої інстанції не тільки прийняв як доказ видачі кредиту заяву на видачу готівки після початку розгляду справи по суті, а й послався на цей документ в рішенні як на доказ; що розрахунок заборгованості складений банком таким чином, що не уявляється можливим перевірити правильність нарахування відсотків, пені, штрафів, не зазначені суми прострочені до сплати по тілу кредиту і відсоткам, період прострочення; що розрахунок заборгованості, наданий банком зроблений з використанням безпідставно завищеної процентної ставки, тіло кредиту збільшено банком на 722,00 доларів США через сплату банком страхових платежів в гривні.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно відхилити, рішення суду - залишити без змін.

При цьому судова колегія виходить з наступного.

Задовольняючи позов банку та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України у встановлений строк та підстав для визнання недійсними кредитного договору № HAH2AK00010590 від 16 листопада 2007 року та договору застави рухомого майна від 16 листопада 2007 року не вбачається.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 16 листопада 2007 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № HAH2AK00010590.

Пунктами 1.1, 7.1 укладеного договору передбачено, що банк зобов'язався надати позичальнику грошові кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 16 листопада 2007 року по 15 листопада 2012 року у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 8260,88 доларів США включно на наступні цілі: 5258,00 доларів США на придбання автомобіля ВАЗ 21134, 169,74 доларів США за надання фінансового інструменту, 28,29 доларів США на сплату страхових платежів по договору особистого страхування на поточний рік, 376,07 доларів США на сплату страхових платежів за договором страхування наземного транспорту на поточний рік, 6,78 доларів США для сплати за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна та 2022,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках згідно порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 кредитного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,93 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту. Банк свої обов'язки виконав, що підтверджується виписками по особовим рахункам та заявою на видачу готівки через касу підписаною позичальником.

Позичальник у свою чергу зобов'язався з 20 по 25 число кожного місяця здійснювати погашення заборгованості шляхом надання банку коштів (щомісячний платіж) у сумі 145,36 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії, а також повернути кредит в порядку та строки, які вказані в пункті 7.1 договору.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором, 16 листопада 2007 року між сторонами укладено договір застави рухомого майна, згідно з яким ОСОБА_1 надав в заставу автомобіль ВАЗ, модель: 21134, рік випуску: 2007, тип ТЗ: легковий комбі - В, № кузова/шасі: НОМЕР_2, реєстраційний номер: НОМЕР_1, що належить йому на праві власності.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 в період дії договору не дотримувався його умов, внаслідок чого станом на 19 січня 2015 року у нього виникла заборгованість у розмірі 1608,79 доларів США, що за курсом 15,80 відповідно до службового розпорядження НБУ від 19 січня 2015 року становить 25418,88 грн. та складається: з 1482,57 доларів США - заборгованість за кредитом, 126,22 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом та 29261,13 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Посилання ОСОБА_1 та його представника на те, що ОСОБА_1 не видано кредит у повній сумі 8260,88 доларів США, а тому висновок суду про те, що банк повністю виконав свої зобов'язання не відповідає обставинам справи; що судом першої інстанції проігноровано висновок експерта № 467; що суд першої інстанції не тільки прийняв як доказ видачі кредиту заяву на видачу готівки після початку розгляду справи по суті, а й послався на цей документ в рішенні як на доказ; що розрахунок заборгованості складений банком таким чином, що не уявляється можливим перевірити правильність нарахування відсотків, пені, штрафів, не зазначені суми прострочені до сплати по тілу кредиту і відсоткам, період прострочення; що розрахунок заборгованості, наданий банком зроблений з використанням безпідставно завищеної процентної ставки, тіло кредиту збільшено банком на 722,00 доларів США через сплату банком страхових платежів в гривні, є безпідставним та спростовується матеріалами справи.

Так, із висновку судово-економічної експертизи № 467 від 14 листопада 2016 року вбачається, що він є неповним, невмотивованим, недостовірним, про що в судовому засіданні в суді першої інстанції зазначив експерт, який пояснив, що нею дійсно при проведенні дослідження не враховано обов'язок банку щорічно сплачувати страхові платежі замість позичальника, а також враховані помилково сплачені грошові кошти іншою юридичною особою, які не повинні бути враховані в загальну суму заборгованості.

В суді апеляційної інстанції представник банку пояснив, що судовий експерт при проведені дослідження не врахував обов'язок банку щорічно сплачувати страхові платежі замість позичальника, передбачені пунктами 7.1, 2.1.3, 2.2.7 кредитного договору. Згідно пункту 2.1.3 договору позичальник звертається до банку про надання йому кредиту на сплату чергових страхових платежів і доручає банку щорічно перераховувати необхідну для цього суму коштів згідно договорів страхування, яка зарезервована банком у розмірі 2022,00 доларів США. Перерахування кредитних коштів банк зобов'язується провадити у випадку не пред'явлення позичальником документів, що підтверджують сплату чергових платежів ним самостійно за рахунок інших джерел. Саме цими умовами договору пояснюється збільшення розміру заборгованості кредиту на 722,03 доларів США.

В суді апеляційної інстанції клопотань щодо проведення додаткової або повторної судової експертизи від сторін не надходило.

Таким чином рішення в цій частині є законним та обґрунтованим.

Як правильно зазначив суд першої інстанції 16 листопада 2007 року ОСОБА_1 самостійно, з власної волі та ініціативи звернувся до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» з анкетою - заявою за програмою «Авто в кредит за 30 хвилин», в якій просив надати кредит у доларах США. Перед укладанням кредитного договору позивача було ознайомлено з усіма істотними умовами договору шляхом надання йому довідки про умови кредитування, в якій міститься детальний опис умов кредитного договору, викладений за допомогою таблиці, що свідчить про дотримання положень Закону України «Про захист прав споживачів» та постанови Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Згідно з частиною 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 13, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

У статтях 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі Закон №1023-ХІІ) передбачено підстави для визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у частині 3 статті 18 Закону №1023-ХІІ. Відповідно до частини 4 зазначеної статті цей перелік не є вичерпним.

Поняття «нечесна підприємницька практика» включає в себе будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 19, частини 2 статті 19 Закону нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика може бути такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Згідно приписів статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у статті 204 ЦК України та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з моменту отримання кредиту і до 13 березня 2013 року здійснював погашення кредиту та відсотків згідно з умовами кредитного договору.

Отже, судом достовірно встановлено, що волевиявлення ОСОБА_1 під час укладання кредитного договору було вільним, відповідало його інтересам, та було направлено на отримання кредиту для купівлі автотранспорту.

У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до пункту 20 цієї ж постанови, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

З положень чинного законодавства вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману.

Згідно з частиною 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що сторонами в момент вчинення правочину було дотримано вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Частиною 1 статті 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачено, що банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті.

Банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги (частина 12 статті 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність»).

Пункт 2.4 глави 2 розділу II Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених постановою Правління Національного Банку України від 18 червня 2003 року № 255 (в подальшому - Правила № 255), визначає комісійні доходи і витрати банку як операційні доходи й затрати за наданими або отриманими послугами, сума яких обчислюється пропорційно сумі активу або зобов'язання чи вважається фіксованою.

Комісії, що отримуються (сплачуються) під час надання послуг встановлені підпунктом «б» пункту 2.4 розділу II Правил № 255. За смисловою ознакою, комісія за надання та обслуговування кредиту це плата за послуги банку.

Відповідно до даних Правил комісії, що отримуються (сплачуються) під час надання послуг, визнаються доходами (витратами). До них належать: комісії за розрахунково-касове обслуговування клієнтів; комісії за обслуговування кредитної заборгованості; комісії за резервування кредитної лінії, які розраховуються на пропорційній часу основі протягом строку дії зобов'язання.

Отже, комісійна винагорода за надання кредиту, видачу готівкових коштів, та щомісячна комісія, встановлені кредитним договором, є платою за послуги, яка надається ПАТ КБ «ПриватБанк» позичальникам під час дії кредитного договору, що зумовлено вимогами чинного законодавства щодо порядку організації бухгалтерського обліку банку, зокрема Інструкцією з бухгалтерського обліку кредитних, вкладних (депозитних) операцій та формування і використання резервів під кредитні ризики в банках України, затверджена постановою Правління НБУ № 481 від 27.12.2007 року.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що і в частині відмови ОСОБА_1 в задоволенні зустрічного позову рішення суду є законним.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, дослідивши обставини справи повно, надавши доказам у справі належну оцінку, дійшов обгрунтованого висновку щодо задоволення позову банку та відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1, зазначивши при цьому правильно, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Оскільки рішення суду відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України перевіряється в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що ухвалене судове рішення відповідає зазначеним вимогам та обставинам справи і підстав для його зміни або скасування не вбачається. Жодний із доводів апеляційної скарги, які спростовані як матеріалами справи, так і вичерпними поясненнями сторін, висновків суду не спростовують.

Питання щодо стягнення судового збору вирішено відповідно до статті 88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року із змінами та доповненнями.

Керуючись ст. ст. 303,304, п.1.ч.1.ст. 307, ст. 308, ст. 313, п.1.ч.1.ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 25 квітня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії