Справа № 489/6390/16-ц
Номер провадження 2/489/739/17
РІШЕННЯ

Іменем України

24 жовтня 2017 р. м. Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого - судді Тихонової Н.С.,

секретаря Сироватки Т.О.,

за участю:

позивачки - ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю, стягнення погашених кредитних зобовязань у порядку поділу майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2016 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя. Вказувала на те, що з 2000 р. по 2016 р. вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу сторонами було спільно придбано автомобіль Hyundai Accent 1.4, 2008 р.в. та гараж в автогаражному кооперативі «Пограничник» в м. Миколаєві. Оскільки вказане майно було придбано сторонами за час перебування в зареєстрованому шлюбі, воно є спільним майном подружжя. Однак на теперішній час сторони не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна, в звязку з чим порушено право власності позивачки на частку в спільному майні подружжя.

Посилаючись на вищевикладене, позивачка просить визнати спільною сумісною власністю сторін транспортний засіб Hyundai Accent 1.4, 2008 р.в. та гараж №19, що знаходиться в авто гаражному кооперативі «Пограничник»; стягнути з відповідача на її користь компенсацію ? частини вартості транспортного засобу в розмірі 90 545 грн. 00 коп., та ? частини гаражу в сумі 56 619 грн.

В подальшому ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю, стягнення погашених кредитних зобовязань у порядку поділу майна подружжя. Вказував, що спірний автомобіль придбаний ним за кошти, які були подаровані йому батьками. Спірний гараж ОСОБА_4 отримав у власність як член авто гаражного кооперативу, в звязку з чим він також є його особистою власністю. Разом з тим зазначав, що під час перебування з ОСОБА_1 в зареєстрованому шлюбі він неодноразово брав у Банках кредитні кошти на споживчі цілі в інтересах сімї, які в подальшому йому доводилось сплачувати кредиторам одноособово.

В звязку з цим ОСОБА_4 просить суд включити до маси майна, що підлягає поділу між подружжям, погашені ним зобовязання перед: ПАТ «ОСОБА_5 Аваль» за кредитним договором № від 19.06.2006 р. в розмірі 2 958,00 грн.; ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором № NKXRFW15660504 від 20.04.2011 р. в розмірі 3 023,00 грн.; ПАТ «Банк Форвард» за кредитним договором №103068498 від 04.01.2013 р. у розмірі 2 830,82 грн.; ПАТ «Перший український міжнародний банк» за кредитним договором №6 від 13.10.2014 р. в розмірі 5 999,00 грн.; стягнути з ОСОБА_1 ? частину вказаних погашених кредитних зобовязань; визнати транспортний засіб марки Hyundai Accent 1.4, 2008 р.в., реєстраційний номер ВЕ 6190АО та гараж № 19 в авто гаражному кооперативі «Пограничник» в м. Миколаєві обєктами особистої приватної власності ОСОБА_4

В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги за первісним позовом підтримали в повному обсязі. Проти зустрічних позовних вимог заперечували.

Представник відповідача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги за первісним позовом не визнавав та проти них заперечував. Натомість наполягав на задоволенні зустрічних позовних вимог.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

ОСОБА_4 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 16.09.2000 р. по 13.10.2016 р.

Подружжя має двох неповнолітніх дітей ОСОБА_6,ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2

Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України при розгляді справи № 6-2333цс15.

Суд оцінює докази відповідно до вимог ст. ст. 58-59, 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно Повідомлення регіонального сервісного центру в Миколаївській області від 04.01.2017 р. транспортний засіб Hyundai Accent 1.4, 2008 р.в., номерний знак НОМЕР_1, зареєстрований за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3

Реєстрація вказаного автомобіля була проведена на підставі Довідки-рахунку від 01.12.2008 р. серії ДДР №705827 виданої Миколаївською філією ТОВ «Український автомобільний холдінг» та вантажної митної декларації 100000011/2008/518133 від 21.11.2008 р. оформленою на Київській митниці.

Так, згідно Рахунку-фактури №НК-0002898 від 24.11.2008 р. наданого відповідачем вбачається, що ОСОБА_4 було придбано спірний автомобіль за ціною 55 333 грн. 33 коп.

Позивачем, на підставі даних інтернетресурсів визначена ціна спірного автомобіля на рівні - 181 090 грн. (1/2 - 90 545 грн.)

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4, відповідно до рішення виконкому ММР № 2382 від 24.11.2006 року є членом гаражного кооперативу «Прикордонник» (рішенням № 2346 від 26.12.2008 р. перейменовано на «Пограничник»).

Рішенням виконкому ММР № 519 від 21.04.2010 року було оформлено право власності на гараж № 19 в АГК "Пограничник" за ОСОБА_4. При цьому зазначено, що гараж побудований у 1991 році на належить ОСОБА_4 відповідно до Довідки АГК від 20.02.2010 року.

Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29.04.2010 р. гараж №19 в авто гаражному кооперативі «Пограничник» в м. Миколаєві належить на праві приватної власності на підставі Рішення виконкому Миколаївської міської ради від 21.04.2010 р. № 519 ОСОБА_4.

Згідно Звіту про оцінку вказаного гаражу від 15.12.2016 р. вбачається, що його вартість складає 113 238 грн. 00 коп.(1/2 - 56 619 грн.)

За зазначених вище умов, підставами набуття права власності на гараж в автогаражному кооперативі єч. 1 ст. 15 Закону «Про право власності» (ред. 1991р.), відповідно до якої член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного або іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Оскільки сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 2000 року по 2016 рік, у суду відсутні підстави вважати, що пайовий внесок відповідач повністю вносив власним коштом, оскільки у зазначений період часу господарство вів спільно із дружиною та кошти були спільними. Доказів протилежного відповідачем не надано.

Відповідач ОСОБА_4 заперечує, що автомобіль та гараж є спільною сумісною власністю подружжя та вказує, що автомобіль ним придбано за кошти, подаровані його батьками йому на день народження. При цьому, ним до матеріалів справи долучено лист від батьків з привітаннями, де зазначено, що вони йому дарують 70 000,00 грн. для придбання автомобіля.

Проте суд критично ставиться до зазначеного листа, оскільки він не містить жодних даних, які б вказували, що цей лист адресований саме ОСОБА_4 та написаний його батьками. Крім того, жодних інших належних доказів того, що ОСОБА_4 дійсно були подаровані грошові кошти в розмірі 70 000,00 грн. його батьками (квитанції, платіжні доручення, банківські перекази тощо) та ці кошти витрачені саме на купівлю спірного автомобіля, останнім суду не надано. Таким чином належних, допустимих та достатніх доказів того, що автомобіль було придбано за рахунок власних коштів , відповідачем суду не надано.

Таким чином, судом встановлено, що право власності на вказане майно ( автомобіль та гараж) відповідач набув під час перебування у шлюбі із позивачем та воно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між сторонами.

Згідно з частиною 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина 1 статті 70 СК України).

Також, ОСОБА_4 просив про включення до складу спільного майна подружжя його кредитних зобовязань перед: ПАТ «ОСОБА_5 Аваль» за кредитним договором № від 19.06.2006 р. в розмірі 2 958,00 грн.; ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором № NKXRFW15660504 від 20.04.2011 р. в розмірі 3 023,00 грн.; ПАТ «Банк Форвард» за кредитним договором №103068498 від 04.01.2013 р. у розмірі 2 830,82 грн.; ПАТ «Перший український міжнародний банк» за кредитним договором №6 від 13.10.2014 р. в розмірі 5 999,00 грн. та поділ цього майна.

Суд вважає вказані позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, оскільки кошти були отримані та кредити погашені під час перебування сторін у шлюбі, отже витрачались в інтересах сім`ї та погашались за рахунок спільних коштів подружжя, тобто на момент розірвання шлюбу між сторонами вказаних грошових зобовязань перед Банками у відповідача не існувало. Доказів протилежного відповідачем суду не надано.

Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Разом з тим зі змісту позовних вимог вбачається, що позивачка просить поділити майно та залишити його у власності відповідача, натомість компенсувати їй частину вартості спірного майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

При цьому слід також враховувати, що в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Зазначений правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року по справі № 6-2925цс15.

Представник відповідача у судовому засіданні наполягав на тому, що стягнення компенсації з відповідача на користь позивача завдасть істотної шкоди відповідачу, оскільки він не має зазначеної суми грошей. Крім того вважав недоведеним неможливість спільного користування майном або його неподільності у відношенні до гаражу.

Погоджуючись із вказаними обставинами, враховуючи усе вищевикладене, суд вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача є поділ спільного майна подружжя (автомобіля та гаражу) шляхом визнання права власності на 1/2 частку за кожним із сторін, відмовивши у задоволенні вимог в частині стягнення компенсації та відмовивши у задоволенні зустрічного позову в повному обсязі за недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 10, 14, 30, 60, 62,88, 212-214 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 транспортний засіб Hyundai Accent 1.4, 2008 р.в. та гараж №19 в автогаражному кооперативі «Пограничник» в м. Миколаєві.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку транспортного засобу Hyundai Accent 1.4, 2008 р.в., реєстраційний номер ВЕ 6190АО.

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку гаражу №19 в автогаражному кооперативі «Пограничник» в м. Миколаєві.

В задоволенні іншої частини вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1280 грн.00 коп.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю, стягнення погашених кредитних зобовязань у порядку поділу майна подружжя - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Н.С. Тихонова