Єд. унік. № 243/6111/17
Провадження №2-о/243/568/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2017 року Слов'янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Старовецького В.І.

при секретарі Каліух К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Словянського міськрайонного суду Донецької області заяву ОСОБА_1, за участі заінтересованої особи: Словянського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, про встановлення факту смерті-,

В С Т А Н О В И В:

До Словянського міськрайонного суду надійшла заява ОСОБА_1, за участі заінтересованої особи: Словянського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, про встановлення факту смерті, мотивуючи її тим, що 27 травня 2017 року помер його батько ОСОБА_2.

Після його смерті відкрилась спадщина на нерухоме майно у м. Горлівка, Донецької області. За життя спадкодавцем заповіту складено не було, тому він став єдиним законним спадкоємцем.

У встановленому порядку та строки, він звернувся до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак йому було відмовлен у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з тим, що свідоцтво про смерть видане Центрально-міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Горлівського міського управління юстиції у Донецькій області, не є документом, підтверджуючим факт смерті спадкодавця, і запропоновано звернутись до суду.

Відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово непідконтрольній території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово непідконтрольній території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення документ), виданий цими органами та/або особами є недійсним та не створює правових наслідків.

Отже йому він змушений звернутися до суду про встановленя факту смерті батька, яке потрібно для отримання свідоцтва прот право на спадщину.

Просить суд встановити факт, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2 РФ, громадянин України, помер 27 травня 2017 року у Центрально-Міському районі селища ОСОБА_3 міста Горлівка Донецької області.

В судове засідання заявник ОСОБА_1 не зявився, надав до суду заяву, відповідно до якої просив розглянути справу без його участі та задовольнити заяву про встановлення факту смерті його батька ОСОБА_2, померлого 27 травня 2017 року. (а.с.18 )

Представник заявника - адвокат ОСОБА_4, до суду заяву не зявився, надав заяву у якій просив справу розглянути без його участи, а вимоги ОСОБА_1 задовольнити (а.с.22).

Заінтересована особа Словянський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, свого представника для участі в судовому засіданні не направив, відповідно до листа № /15.23-23 від 10.07.2017 року просили розглянути справу без їх участі та прийняти рішення відповідно до діючого законодавства. (а.с.24).

Згідно з ч. 2 ст.197 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання або за розпорядженням головуючого інший працівник апарату суду. У разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що вимоги, викладені в даній заяві підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 2571 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово непідконтрольній Україні території, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Відповідно до свідоцтва про народження серії VІІI-НО №303069, виданого повторно 24.08.1990 року, заявник ОСОБА_1, народився 31 січня 1970 року у с. Озеряновка Центрально-міського району м. Горлівка, і його батьками є: ОСОБА_2 - батько, ОСОБА_5 - матір (а.с.6).

Таким чином, як вбачається з вище викладеного ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер 27 травня 2017 року є рідним батьком заявника - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, і він, відповідно до вимог ч. 1 ст. 2571 ЦПК України, має право звернутись до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області з заявою про встановлення факту смерті особи на тимчасово непідконтрольнійтериторії України.

Згідно з довідкою про причину смерті №106 від 29.05.2017 року, виданою на тимчасово непідконтрольній Україні території, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, помер 27 травня 2017 року, внаслідок атеросклеротичного кардіосклерозу (а.с.8).

З фотознімків, які було надано заявником, вбачається, що на кладовищі є поховання на надгробному хресті якого вказано «ОСОБА_2, 20.02.1940 27.05.2017» (а.с.14).

Відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово непідконтрольній території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово непідконтрольній території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення документ), виданий цими органами та/або особами є недійсним та не створює правових наслідків.

Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово непідконтрольній території України, слід керуватися положеннями частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово непідконтрольній території України», норми якого стосуються тимчасово непідконтрольній території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово непідконтрольній території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Відповідно до абзацу першого п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» з наступними змінами та доповненнями, заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобовязаний обгрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин.

Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово непідконтрольній території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права.

Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду повинно ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території.

Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово непідконтрольній території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток, можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справи у порядку статті 257-1 ЦПК України.

Тому, суд не може прийняти до уваги свідоцтво ДНР №070350 про смерть ОСОБА_2, видане на тимчасово непідконтрольній Україні території (а.с. 10) та лікарське свідоцтво про смерть №106 від 29.05.2017 року, міською клінічною лікарнею, що також знаходиться на тимчасово непідконтрольній території, згідно з якими ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2 РФ, помер 27 травня 2017 року у Центрально-Міському районі селища ОСОБА_3 міста Горлівка Донецької області, як допустимі докази при розгляді даної справи. Однак, оцінюючи надані заявником докази в їх сукупності, суд вважає, що факт смерті ОСОБА_2знайшов своє підтвердження в судовому засіданні.

Згідно з ч. 8 ст. 256 ЦПК України, суди розглядають справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Так, в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2 РФ, помер 27 травня 2017 року у Центрально-Міському районі селища ОСОБА_3 міста Горлівка Донецької області, тобто на території, що не контролюється владою України, що унеможливлює реєстрацію факту смерті органом державної реєстрації актів цивільного стану України.

Встановлення факту смерті ОСОБА_2 необхідно заявнику для отримання свідоцтва про її смерть для подальшого його використання в цивільно-правових відносинах згідно законодавства України.

Беручи до уваги, що від встановлення даного факту залежить виникнення особистих майнових прав заявника, а законом не визначено іншого порядку їх встановлення, а також той факт, що заявник має на меті встановити факт смерті матері для отримання свідоцтва про смерть та для подальшого його використання в цивільно-правових відносинах, згідно законодавства України, суд вважає, що вимоги заявника підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст.197 ч. 4. ст. 2571, п. 8 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 5-8, 10-15, 60, 61, 107, 197, 208-209, 212-215, 218, 256-259, 2571, 367 ЦПК України,п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 року, Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», суд

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1, за участі заінтересованої особи: Словянського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, про встановлення факту смерті задовольнити.

Встановити факт що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2 РФ, громадянин України, помер 27 травня 2017 року у Центрально-Міському районі селища ОСОБА_3 міста Горлівка Донецької області.

Допустити негайне виконання судового рішення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя

Словянського міськрайонного суду (підпис) ОСОБА_6

З оригіналом згідно

Суддя

Словянського міськрайонного суду ОСОБА_6