Справа № 463/5006/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Шеремета Г.І.
Провадження № 22-ц/783/4124/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 30 березня 2017 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (в порядку регресу), -

встановила:

В жовтні 2016 року позивач ОСОБА_4 «Страхова компанія «Українська страхова група» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, просив стягнути з відповідача на його користь 7 950,00 грн. по відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Вимоги обґрунтовані тим, що 29.01.2015 року між ОСОБА_4 «СК «Українська страхова група» та ОСОБА_5 укладено договір добровільного страхування транспортного засобу № 28-1301-15-00018, предметом якого було страхування транспортного засобу марки «Ніссан», державний номерний знак НОМЕР_1.

25.12.2015 року в м. Львові на вул. Лисенка, 26 відбулась ДТП за участі застрахованого транспортного засобу марки «Ніссан», під керуванням ОСОБА_5 та транспортного засобу марки «Хюндай Акцент», державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3, відповідача по справі. Постановою Личаківського районного суду м. Львова від 15.01.2016 року ОСОБА_3 визнано винною у спричиненні ДТП. У зв'язку з тим, що у спричиненому ДТП заподіяно шкоду застрахованому транспортному засобу марки «Ніссан», належному ОСОБА_6, останній звернувся до позивача із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування, надав всі необхідні документи. На виконання умов укладеного договору позивач ОСОБА_4 «СК «Українська страхова група» здійснив ОСОБА_6 виплату страхового відшкодування в розмірі 23919,58 грн.

Оскільки цивільна відповідальність ОСОБА_3 на момент ДТП була застрахована у ОСОБА_4 «Українська пожежно-страхова компанія», позивач звернувся до останнього із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку регресу. 17.03.2016 року ОСОБА_4 «Українська пожежно-страхова компанія» здійснила виплату ОСОБА_4 «СК «Українська страхова група» в розмірі 15 968,98 коп.

В подальшому, рішенням Господарського суду м.Києва від 06.07.2016 року позивачу відмовлено у стягненні з ОСОБА_4 «Українська пожежно-страхова компанія» 7950,00 грн. різниці між сумою страхового відшкодування 23919, 58 грн. та сумою відшкодування, сплаченою ОСОБА_4 «Українська пожежно-страхова компанія» в порядку регресу 15 968,98 грн, тому на підставі положень ст.1194 ЦК України звернувся до суду з відповідною вимогою до відповідача ОСОБА_3

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 30 березня 2017 року у позові відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_4 «Страхова компанія «Українська страхова група», вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим при неповному та неправильному встановленні обставин, які мають значення для справи.

В апеляційній скарзі покликається на те, що виплата страхового відшкодування проводилась за договором добровільного страхування, тому не погоджується з висновком суду про те, що позивачем не доведено розміру фактично понесених витрат, оскільки у такому випадку не передбачено проведення експертизи.

Звертає увагу на правові позиції Верховного Суду України у справі № 3-50гс15 від 15.04.2015 року, № 6-112цс13 від 25.12.2013 року, № 3-303гс15 від 23.09.2015 року та № 6-2878цс15 від 10.02.2016 року, у яких зазначається, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування переходить право вимоги у межах фактичних витрат, яке страхувальник мав до особи, відповідальної за завдані збитки. Підтвердженням витрат є платіжне доручення, страховий акт та розрахунок страхового відшкодування, рахунки СТО або акти виконаних робіт.

Вважає, що спірні правовідносини регулюються ЦК України (ст. 1192), яка передбачає обовязок особи, яка завдала шкоди майну, відшкодовувати її в натурі або відшкодовувати завдані збитки у повному обсязі.

Також зазначає, що суд проігнорував рішення Господарського суду м. Києва по справі № 910/10420/16 від 06.07.2016 року, яким чітко вказано на те, що різницю між фактичними витратами та страховою виплатою повинна відшкодовувати особа, яка завдала шкоду.

Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 30 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Стягнути з відповідача сплачений судовий збір.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечила, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник позивача ОСОБА_4 «Страхова компанія «Українська страхова група», будучи повідомленим належним чином про час та місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення судової повістки (а.с. 107), в судове засідання апеляційної інстанції не прибув, не повідомив суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з»явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження фактичного розміру шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди власнику пошкодженого транспортного засобу «Ніссан», оскільки позивач виплатив страхове відшкодування без проведення оцінки або експертизи пошкодженого транспортного засобу, на підставі наданих йому організацією, яка здійснювала ремонт, ремонтної калькуляції.

Крім цього, суд звернув увагу на те, що відповідальність особи, яку визнано винною у спричиненні шкоди, за умови наявності у неї полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, наступає лише у разі недостатності страхової виплати, тобто в разі, коли розмір завданої шкоди, яка підлягає відшкодуванню, перевищує розмір страхового ліміту згідно умов договору.

Зважаючи на те, що страхова сума (ліміт відповідальності) згідно полісу відповідача ОСОБА_3 за шкоду, заподіяну майну, становить 50000,00 грн., а розмір виплаченого позивачем ОСОБА_4 «СК «Українська страхова група» страхового відшкодування становить 23919,58 грн., тобто не перевищує вищевказаного страхового ліміту, підстави для відповідальності згідно вимог ст. 1194 ЦК України відсутні.

Судом встановлено наступні юридично значимі факти та відповідні їм правовідносини.

25.12.2015 року близько 08 год. 55 хв. в м. Львові на вул. Лисенка, 26 відбулась ДТП за участі транспортного засобу марки «Ніссан», державний номерний знак НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_5 та транспортного засобу марки «Хюндай Акцент», державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням відповідача ОСОБА_3, внаслідок чого транспортні засобі зазнали механічних пошкоджень, в тому числі застрахований автомобіль «Ніссан» отримав пошкодження (передня ліва частина), що підтверджується довідкою про дорожньо-транспортну пригоду № 83080309, виданою УПС МВС у м. Львові (а.с. 12-13).

Постановою Личаківського районного суду м. Львова від 15.01.2016 року ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. (а.с.14).

Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, обставини дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 25.12.2015 року, а також вина ОСОБА_3 у цій дорожньо-транспортній пригоді, визначені у постанові Личаківського районного суду м. Львова від 15.01.2016 року, в силу приписів ч. 4 ст. 61 ЦПК України, не підлягають доказуванню в ході розгляду даної цивільної справи.

Згідно із вимогами ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Разом з тим, спеціальна норма по відношенню до загальної - ч. 2 ст. 1187 ЦК України зазначає, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Під час ДТП 25.12.2015 р. ОСОБА_5 та ОСОБА_3 володіли транспортними засобами на відповідній правовій підставі з дотриманням вимог ст. 16 ЗУ «Про дорожній рух».

Відповідно до роз"яснень, які викладені у п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обовязок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний звязок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обовязку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина пята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобовязана відшкодувати шкоду.

29.01.2015 року між позивачем тоді ПАТ «СК «Українська страхова група» та ОСОБА_5 укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті № 28-1301-15-00018, предметом якого було страхування транспортного засобу марки «Ніссан», державний номерний знак НОМЕР_1. Строк дії договору страхування з 00 год. 00 хв. 01.02.2015 року по 24 год. 00 хв. 31.01.2016 включно (а.с. 7).

Внаслідок спричиненого з вини відповідача ОСОБА_3 ДТП транспортному засобу марки «Ніссан», належному ОСОБА_6, було заподіяно шкоду, у зв'язку з чим останній звернувся до позивача ПАТ «СК «Українська страхова група» із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування і надав всі необхідні документи (а.с. 15-19).

На підставі рахунку-фактури № НОМЕР_3 від 05.01.2016 року та рахунку-фактури №АР00025916 від 05.01.2016 року, ремонтної калькуляції № ЗСКА-4911 від 16.01.2016 року, позивачем складено страховий акт № ЗСКА-4911 від 19.01.2016 року та розрахунок суми страхового відшкодування, що належить до виплати страхувальнику ОСОБА_6

Враховуючи вказані документи позивач здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 23 919, 58 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 794 від 20.01.2016 року та № 793 від 20.01.2016 року (а.с.20-29).

В свою чергу, цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_3 на момент ДТП була застрахована в ОСОБА_4 «Українська пожежно-страхова компанія» відповідно до умов Полісу № АІ/5235895, застрахованим транспортним засобом є належний відповідачу транспортний засіб марки «Хюндай Акцен», державний номерний знак НОМЕР_2.

Після звернення позивача 17.03.2016 року ОСОБА_4 «Українська пожежно-страхова компанія» здійснило виплату ПАТ «СК «Українська страхова група» в розмірі 15 968,98 коп.

Крім цього, рішенням Господарського суду м. Києва від 06.07.2016 року позивачу відмовлено у стягненні з ОСОБА_4 «Українська пожежно-страхова компанія» 7950,00 грн. різниці між сумою страхового відшкодування 23919, 58 грн. та сумою відшкодування сплаченою ОСОБА_4 «Українська пожежно-страхова компанія» в порядку регресу 15 968,98 грн. (а.с. 32-37).

Звертаючись з позовними вимогами представник позивача ОСОБА_4 «СК «Українська страхова група» покликався на те, що позивач, як страховик, який виплатив страхове відшкодування в розмірі 23 919,58 грн. має право на виплату страхового відшкодування в порядку регресу, оскільки ОСОБА_4 «Українська пожежно-страхова компанія», як страховик винної особи здійснило виплату в розмірі 15 968,98 грн., просив стягнути з відповідача ОСОБА_3, як винної особи різницю шкоди в сумі 7950 грн.

Спеціальним законом, що регулює питання виплати страхового відшкодування за полісом обов'язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є Закон України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Статтею 3 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та (або) майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов'язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За змістом статті 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого в порядку, встановленому законодавством.

Згідно із ст. 27 вказаного Закону, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

За змістом статті 1194 ЦК України в системному зв'язку зі статтею 993 цього Кодексу та статтею 27 Закону 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" можна дійти висновку про те, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди в межах різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Ухвалюючи рішення про відмову у стягненні з відповідача страхового відшкодування, суд першої інстанції правильно врахував те, що відповідальність особи, яку визнано винною у спричиненні шкоди, за умови наявності у неї полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, наступає лише у разі недостатності страхової виплати, тобто в разі, коли розмір завданої шкоди, яка підлягає відшкодуванню, перевищує розмір страхового ліміту згідно умов договору.

Враховуючи те, що страховий ліміт згідно з полісом № АІ/5235895, яким застраховано відповідальність ОСОБА_3 за шкоду, заподіяну становить 50000 грн., а розмір виплаченого позивачем страхового відшкодування на ремонт автомобіля «Ніссан», державний номерний знак НОМЕР_1, становить 23919,58 грн., тобто не перевищує вищевказаного страхового ліміту, що виключає відповідальність відповідача перед позивачем згідно вимог ст. 1194 ЦК України.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції дотримуючись положень ст.ст. 212-215 ЦПК України, встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, надав належну оцінку наданим сторонами доказам у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 30 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

ОСОБА_7