Єдиний унікальний номер 243/9744/16-ц Номер провадження 22-ц/775/510/2017
Єдиний унікальний номер 243/9744/16-ц
Номер провадження 22-ц/775/510/2017
Головуючий в I інстанції Мінаєв І.М.
Доповідач Новосьолова Г.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2017 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Новосьолової Г.Г.,

суддів: Новосядлої В.М., Груіцької Л.О.

за участю секретаря Ротар Я.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану її представником ОСОБА_3, на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 08 грудня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

24 листопада 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та залишення проживання, утримання та виховання дітей з ним мотивуючи свої вимоги наступним.

19 жовтня 2006 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб. Від шлюбу у сторін народились діти: син - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, дочка -ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та дочка - ОСОБА_6 ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3. Подружжя припинили спільне проживання та сімейні відносини через відсутність взаєморозуміння між ними, різні погляди на спілкування з іншими родичами, витрати сімейного бюджету, виховання дітей та проведення дозвілля. Сторони проживають окремо. Діти мешкають разом з батьком. Спору про місце проживання дітей подружжя не має. Спроби зберегти сім'ю ні до чого не привели, спору про розподіл майна, що є спільною сумісною власністю подружжя у сторін не виникає, спільне господарство не ведеться, подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливі.

Звернувшись до суду позивач просив суд розірвати шлюб, а малолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6 ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 залишити проживати з ним, на його утриманні і вихованні і у подальшому.

08 грудня 2016 року рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_1 задоволені повністю.

Розірвано шлюб, зареєстрований 19 жовтня 2006 року у відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Слов'янську Слов'янського міськрайонного управління юстиції Донецької області між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, актовий запис № 694 від 19 жовтня 2006 року.

Після розірвання шлюбу прізвище відповідача «ОСОБА_1» - залишено без змін.

Малолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8 ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 залишено на вихованні у батька ОСОБА_4.

Не погодившись з рішенням суду представник відповідачки ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, мотивуючи порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не надіслав пакет документів та ухвалу суду про відкриття провадження у справі. Судові повістки відповідачка не отримувала. Заява яка міститься в матеріалах справи про визнання позову про розірвання шлюбу, відсутності заперечень проти проживання дітей з позивачем та про розгляд справи за її відсутності, вона не писала, оскільки станом на 02 грудня 2016 року вона була відсутня на території України. Вважає, що суд передчасно прийшов до висновку про розірвання шлюбу, тому що позивач не надав доказів про неможливість подружнього життя та збереження шлюбу, яке буде суперечитиме інтересам дітей. Судом не були вжиті заходи передбачені ст.111 Сімейного кодексу України щодо примирення подружжя, особливо за наявності малолітніх дітей. Крім того, позивачем заявлено вимоги окрім розірвання шлюбу, також про визначення місця проживання дітей з ним, зазначені вимоги повинні бути предметом дослідження у суді, з отриманням відповідного висновку органу опіку та піклування. Отже, суд при ухваленні рішення не з'ясував з ким із батьків перебувають діти, пропозиції сторін щодо участі подружжя в утриманні та вихованні дітей після розірвання шлюбу, в рішенні не вказане час та причини фактичного припинення шлюбу, мотиви, з яких суд визнав збереження сім'ї неможливим, судом не були вжиті, передбачені заходи для примирення подружжя.

В судове засідання апеляційної інстанції позивач ОСОБА_4 не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується наданими ним до суду письмовими пояснення з клопотання про розгляд справи за його відсутності (а.с.91-92).

Під час розгляду справи в апеляційній інстанції представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_9 просила апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Відповідачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 просили апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати.

Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, представника позивача ОСОБА_9, відповідача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд, вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції в частині визначення місця проживання дітей скасувати, у задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити, в інший рішення суду залишити без змін.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст.2 ЦПК , вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК , а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Задовольняючи позов в частині розірвання шлюбу, суд першої інстанції, враховуючи ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, виходив з того, що сторони проживають окремо, не підтримують подружніх відносин і не ведуть спільного господарства, а тому дійшов обґрунтованого висновку про те, що спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливе.

Такі висновки суду першої інстанції в частині розірвання шлюбу є правильними.

Відповідно до ч.1 ст. 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Згідно ч.1 ст. 24 цього ж Кодексу шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частиною 3 статті 56 СК Кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.

Відповідно до ч.2 ст. 104 цього Кодексу шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно ч.3 ст. 105 цього ж Кодексу шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Частина 1 статті 110 СК Кодексу України передбачає, що позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

У п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року зазначено, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

З матеріалів справи вбачається наступне.

19 жовтня 2006 року був зареєстрований шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 у відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Слов'янську Слов'янського міськрайонного управління юстиції Донецької області, актова запис № 694 від 19 жовтня 2006 року (а. с. 12).

ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є батьками малолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8 ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвами про народження (а. с. 7, 8, 11).

Як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду позивач в своїх письмових поясненнях категорично наполягав на розірванні шлюбу, оскільки збереження сім'ї є неможливим та його право на припинення шлюбу гарантоване нормами Сімейного кодексу України.

Отже, причинами розпаду сім'ї є різні погляди подружжя на життя, шлюб, сім'ю, щодо виховання дітей, відсутність взаєморозуміння. Враховуючи вказане, а, також, те, що наданий апеляційним судом сторонам строк на примирення до позитивного результату не призвів, більше того жодна із сторін примиритись не намагалась та жодних дій для цього не вчиняла (жодних доказів цього суду не представлено), тому доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів вважає необґрунтованими.

Окрім цього, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині розірвання шлюбу між сторонами відповідатиме інтересам дітей, оскільки розвиток та виховання дитини у сім'ї у якій у батьків різні погляди на шлюб, сім'ю, відсутність взаєморозуміння, виникають спори є неможливим.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи в частині розірвання шлюбу.

Проте, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині залишення на вихованні у батька ОСОБА_4 малолітніх дітей з наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач ,ОСОБА_4, просив малолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8 ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 залишити проживати з ним, на його утриманні і вихованні і у подальшому (а.с.2).

Суд першої інстанції вирішуючи це питання в порушення норм матеріального та процесуального права не забезпечив обов'язкової участі при розгляді цієї справи органу опіки та піклування.

Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

В матеріалах справи відсутній висновок органу опіки та піклування щодо розв'язання спору.

Згідно з пунктом 3 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року N 866 органами опіки та піклування є районні, районні у м. м. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад (далі - органи опіки та піклування), які відповідно до законодавства провадять діяльність з надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових та житлових прав дітей.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно зі ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні.

Отже, суд першої інстанції не сприяв всебічному повному з'ясуванню обставин справи, не дослідив усіх наявних у справі доказів, зокрема, які стосувалися доцільності визначення місця проживання дітей із батьком, не залучив до участі у справі орган опіки та піклування, участь яких є обов'язковою, не витребував їх висновку, актів складених за місцем проживання дітей, не з'ясував достатньо повно питання щодо інтересів дітей у спірному питанні, не вирішив цей спір із дотриманням норм міжнародного та національного права; всебічно й повно не дослідив обставини справи взявши до уваги фактичний, емоційний, психологічний, матеріальний стан.

Виходячи з встановлених обставин наданих сторонами доказів та вимог закону, апеляційний суд приходить до висновку, що висновок суду першої інстанції в частині залишення на вихованні дітей у ОСОБА_4 зроблений із порушенням норм матеріального і процесуального права, що у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення, яким у задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити з наведених підстав.

Керуючись ст.ст.308, 309, 315, 316 ЦПК України, апеляційний суд,

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану її представником ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 08 грудня 2016 року в частині задоволення позовних вимог про залишення на вихованні дітей у ОСОБА_4 скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 в частині залишення проживання, утримання та виховання дітей відмовити.

В інший частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено до касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді :