Ухвала

іменем україни

13 вересня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ізмайлової Т.Л.,

суддів: Євтушенко О.І., Євграфової Є.П.,

КадєтовоїО.В., Мостової Г.І.,

за участю представника банку Тузова В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про повернення депозитного вкладу,

за касаційною скаргою Данильченко Олени Олександрівни, яка діє в інтересах Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року,

вс т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») та просив зобов'язати відповідача повернути кошти в розмірі 2 100 682 доларів США, внесені позивачем згідно з договором від 5 листопада 2014 року № SAMDNWFD300 вклад «Стандарт 6 мес.», шляхом їх перерахування на банківський рахунок позивача в іншому банку, вказаний у наданому відповідачу платіжному дорученні в іноземній валюті; стягнути з відповідача на користь позивача 3 % річних, пеню в розмірі подвійної ставки НБУ з урахуванням індексу (коефіцієнту) інфляції за весь час прострочення зобов'язання та судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Зобов'язано ПАТ КБ «Приватбанк» повернути депозитний вклад у сумі 2 100 682 доларів США, внесений позивачем згідно з договору від 05 листопада 2014 року № SAMDNWFD300 Вклад «Стандарт 6 мес.», відсотки за договором за період прострочення з 6 листопада 2015 року по 25 січня 2016 року в розмірі 46 617,87 доларів США, 3 % річних в розмірі 8 978,26 доларів США, шляхом їх перерахування на банківський рахунок у АТ «Укрбудінвестбанк». Вирішено питання про стягнення судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ПАТ КБ «Приватбанк» - Данильченко О.О. просить суд касаційної інстанції скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що термін дії депозитного договору між сторонами закінчився, відповідач не виконав розпорядження позивача щодо переведення коштів, прострочив виконання грошового зобов'язання, а тому суди попередніх інстанцій дійшли висновку про необхідність зобов'язати відповідача повернути кошти за депозитним вкладом та про стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми.

Проте погодитись із такимивисновками суду не можна, оскільки суди дійшли їх з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 05 листопада 2014 року між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № SАМDNWFD300 Вклад «Стандарт 6 мес.» в іноземній валюті, зі сплатою відсотків. Сума вкладу складає 2 100 682 доларів США на строк з 05 листопада 2014 року по 05 листопада 2015 року включно під 10 % річних, що передбачає щомісячну виплату відсотків за депозитом.

Відповідно до умов договору, якщо по закінченню строку вкладу ОСОБА_4 не заявляє банку про бажання забрати свої кошти, то вклад автоматично продовжується ще на один термін.

Як вбачається з матеріалів справи, 06 листопада 2015 року позивач, не бажаючи продовжувати договірні відносини з відповідачем, звернувся до останнього з вимогою повернути кошти та нараховані відсотки та подав відповідачу платіжне доручення в іноземній валюті від 06 листопада 2015 року № 1, в яким розпорядився про перерахунок 2 100 682 доларів США на зазначений ним рахунок в іншому банку.

Вказане платіжне доручення було прийнято банком 06 листопада 2015 року, про що свідчить відтиск штемпеля банку з підписом уповноваженої особи.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

У ст. 1061 ЦК України зазначено, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу у розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідач порушив умови договору від 05 листопада 2014 року № SAMDNWFD300 Вклад «Стандарт 6 мес.», укладеного з позивачем, та норми ст. ст. 1060, 1074 ЦК України, оскільки не виконав вимогу позивача про повернення вкладу та переказу коштів на його поточний рахунок у іншому банку, чим порушив права позивача на отримання належних йому грошових коштів.

Враховуючи, що термін дії депозитного договору між сторонами закінчився, проте банк продовжив обліковувати кошти позивача на його депозитному рахунку, незважаючи на звернення позивача до відповідача щодо переведення коштів, останній своїх зобов'язань не виконав, тому суд дійшов обґрунтованого висновку про зобов'язання відповідача повернути депозитний вклад шляхом перерахування коштів на банківський рахунок у АТ «Укрбудінвестбанк»; через банк-посередник ПАТ «Акціонерний банк «Укргазбанк».

При цьому апеляційний суд не звернув увагу на наступне.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закони України «Про зовнішньоекономічну діяльність» та «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

У абз. 2, 3 п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз'яснено, що у разі пред'явлення суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»).

З вказаного вбачається, що у даному випадку суд може стягнути в іноземній валюті лише суму банківського вкладу та відсотки, тоді як 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання стягуються в іноземній валюті з переведенням в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Відповідно до частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.

Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов'язання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов'язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов'язання.

Окрім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і навпаки, з моменту порушення - являє собою міру відповідальності.

Однак, пунктом 9 постанови Правління НБУ «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютних ринків України» від 29 серпня 2014 року № 540 передбачено, що уповноважені банки зобов'язані обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах до 15 000 грн. на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України.

Враховуючи сутність пені та беручи до уваги вимоги постанови Правління НБУ, якою встановлено обмеження щодо здійснення виплат банками на певний період, не можна кваліфікувати дії банку як неналежне виконання покладених на нього зобов'язань.

Тому, на час дії постанови Правління НБУ «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютних ринків України» від 29 серпня 2014 року № 540, а саме з 2 вересня 2014 року по 2 грудня 2014 року, не підлягає нарахуванню пеня у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення, що передбачена частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у зв'язку з встановленням обмеження щодо видачі банками коштів.

Враховуючи вищезазначене, можна дійти висновку про поширення положень Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносин у поєднанні з постановою Правління НБУ «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютних ринків України» від 29 серпня 2014 року № 540.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-37цс16 від 11 травня 2016 року.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій у порушення вимог ст. ст. 212 - 214 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернули, належним чином не перевірили правильності списання грошових коштів із рахунку позивача, наявності та розміру його заборгованості за кредитом, не встановили фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірили доводів та наданих сторонами доказів, суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції.

Крім того, для застосування відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України, у частині стягнення 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання, слід довести всі складові цивільно-правової відповідальності боржника.

Таким чином, суди в порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України належним чином не перевірили, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення сторін, якими доказами вони підтверджуються; не встановили всіх фактичних обставин справи, що мають визначальне значення для правильного вирішення справи.

Оскільки допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права унеможливлюють встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення, судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до правил ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийТ.Л. Ізмайлова
Судді:О.І. Євтушенко Є.П. Євграфова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова