Справа № 345/4587/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1658/2017
Головуючий у 1 інстанції Мигович О. М.
Суддя-доповідач Василишин
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Василишин Л.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Мелінишин Г.П.

секретаря Турів О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Калуського міськрайонного суду від 18 вересня 2017 року, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 18 квітня 2010 року він уклав із ОСОБА_2 договір позики, згідно з яким передав їй грошові кошти в сумі 6 000 доларів США з умовою повернення до 2013 року. Договір було укладено у письмовій формі у вигляді розписки.

Посилаючись на те, що відповідач прострочила виконання грошового зобовязання, добровільно його виконати відмовляється, просив стягнути з ОСОБА_2 на її користь борг з врахуванням трьох відсотків річних від простроченої заборгованості у розмірі 155 727,81 грн.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 18 вересня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 142 869,60 грн боргу, 12 858,21 грн 3 % річних, а всього 155 727,81 грн.

Стягнуто із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 2 557,28 грн судових витрат.

В апеляційній скарзі на дане рішення ОСОБА_2 посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, на порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що судом не встановлено реальність договору позики, обставини передачі, отримання, прийняття грошових коштів, оформлення розписки.

Вказує, що розрахунок боргу, зроблений позивачем, не може бути єдиним доказом наявності заборгованості та її розміру. Зокрема, це стосується й розміру заявлених до стягнення 3 % річних за користування у вигляді добутку суми неодержаної позики в гривнях та повних трьох років.

Вважає, що позивач не надав жодного іншого доказу крім, на думку апелянта, підробленої розписки, які б підтвердили факт не тільки надання їй, але й факт одержання нею конкретної суми грошових коштів.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у розписці в частині, що виконана відповідачкою немає інформації про те, що їй було передано та нею реально отримано грошові кошти від відповідача та про її зобовязання повернути кошти.

Вважає, що позивач здійснює свої цивільні права поза межами наданих йому договором та актами цивільного законодавства, не утримується від дій, які явно порушують її права як відповідача та вчиняє ворожі щодо неї дії з явним та неприхованим наміром завдати матеріальної та нематеріальної шкоди, що вказує на недодержання позивачем при здійсненні ним своїх цивільних прав моральних засад суспільства.

У звязку з наведеним, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали з вищенаведених мотивів.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_4 апеляційну скаргу заперечив, посилаючись на її безпідставність.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не виконала зобовязання за договором позики, а тому з відповідача підлягає стягненню заборгованість з урахуванням трьох процентів річних.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає предявлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобовязанням її повернення та дати отримання коштів.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15 та від 24 лютого 2016 року № 6-50цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до розписки від 18 квітня 2010 року, ОСОБА_2 взяла на себе зобовязання повернути ОСОБА_1 6 000,00 доларів США до 2013 року.

Згідно висновку почеркознавчої експертизи, проведеної в межах даного судового провадження, № 1.1.-37/16 від 30 червня 2017 року підпис від імені ОСОБА_2 та рукописні написи, які починаються словами: «Розписка Я, ОСОБА_2 …» та закінчуються словами: «… в розмірі 6000 (шість тисяч) Американських доларів до 2013 року в чому і підписуюсь 18.04.2010 р. ОСОБА_2Я.» у розписці від 18 квітня 2010 року виконані ОСОБА_2

Рукописні написи, які починаються словами: «Розписка Я, ОСОБА_2 …» та закінчуються словами: «… в розмірі 6000 (шість тисяч) Американських доларів до 2013 року в чому і підписуюсь 18.04.2010 р. ОСОБА_2Я. у розписці від 18 квітня 2010 року, рукописні написи, які починаються словами: «м. Калуш Розписка Я, ОСОБА_2 …» та закінчується словами: «… двадцять три тисяча Доларів США в чому і розписуюся, претензій до покупця не маю /ОСОБА_1/ не маю 29.08.2008 р ОСОБА_2Я.» у розписці від 29 серпня 2008 року та рукописні написи: «ОСОБА_2 договір мною прочитаний» в графі «Продавець» у договорі купівлі-продажу від 29 серпня 2008 року виконані однією особою.

Підпис від імені ОСОБА_2 у розписці від 18 квітня 2010 року, підпис від імені ОСОБА_2 у розписці від 29 серпня 2008 року та підпис в графі «Продавець» у договорі купівлі-продажу від 29 серпня 2008 року виконані однією особою.

За положеннями ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Звернення до суду з вимогою про повернення всіх сум за договором позики у звязку з порушенням умов договору є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобовязань.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі прострочення виконання грошового зобовязання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно ст. 625 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1, звертаючись з позовом до суду, просив стягнути борг за договором позики у розмірі 142 869,60 грн, що станом на 15 грудня 2015 року еквівалентно 6 000,00 доларів США та три проценти річних від простроченої заборгованості у розмірі 12 858,21 грн.

Таким чином, суд першої інстанції, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, обґрунтовано виходив з того, що між сторонами було укладено договір позики та складена розписка на підтвердження отримання грошових коштів, відповідач взяті на себе зобовязання за цим договором не виконала, а тому зобовязана повернути позивачу отримані у борг кошти з урахуванням 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення на підставі ст. ст. 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України.

Доводи апелянта щодо відсутності факту укладення договору позики та оформлення розписки, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки на підтвердження таких обставин стороною не представлено належних та допустимих доказів.

Даючи оцінку спірній розписці, колегія суддів виходить з того, що зміст розписки вказує на факт наявності зобовязання ОСОБА_2 щодо повернення боргу в сумі 6 000 доларів США ОСОБА_1 і такий апелянтом не спростовано.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи на увагу не заслуговують і висновків суду не спростовують.

Рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 18 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання нею законної сили.

Головуюча Л.В. Василишин

Судді: О.В. Пнівчук

ОСОБА_5