У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 28 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 23 вересня 2008 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Український промисловий банк») та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 11 332 долари США, зі сплатою 10,7 % річних, строком до 22 вересня 2015 року.

30 червня 2010 року між ТОВ «Український промисловий банк», ПАТ «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Український промисловий банк» на користь ПАТ «Дельта Банк», за умовами якого банк прийняв право вимоги по кредитним договорам, у тому числі за кредитним договором від 23 вересня 2008 року, укладеним з відповідачем.

ОСОБА_3 взяті на себе зобов'язання не виконав, на вимоги не реагував, унаслідок чого станом на 11 квітня 2016 року виникла заборгованість у розмірі 63 500 грн 88 коп., яка складається із заборгованості по тілу кредиту у розмірі 4 708 грн 20 коп., заборгованості по процентам у розмірі 33 198 грн 85 коп., комісія у розмірі 7 295 грн 59 коп., пеня у розмірі 18 298 грн 24 коп.

З урахуванням наведеного ПАТ «Дельта Банк» просило суд стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 63 500 грн 88 коп.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 28 березня 2017 року, позов ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 23 вересня 2008 року, а саме заборгованість по тілу кредиту у розмірі 4 708 грн 20 коп. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ«Дельта Банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріальногоправа чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов ПАТ«Дельта Банк», суд першої інстанції виходив із того, що банком не доведено розмір заборгованості по процентам за користування кредитом, комісії та пені, оскільки відповідачем сплачувалися кошти на погашення заборгованості по кредитному договору, що у тому числі встановлено преюдиційним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 4 листопада 2013 року. Після зміни кредитора відповідач не був про це повідомлений, тому подальша заборгованість виникла з вини кредитора.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши також про те, що наданий банком розрахунок заборгованості здійснений з 2010 року, проте враховуючі надані відповідачем докази на підтвердження сплати певних сум на погашення кредиту протягом 2013-2015 років та рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 4 листопада 2013 року наявні підстави для стягнення заборгованості лише за тілом кредиту, оскільки банком належного розрахунку іншої заборгованості відповідача не надано.

Проте повністюпогодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судом установлено, що 23 вересня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 11 332 долари США, зі сплатою 10,7 % річних, строком до 22 вересня 2015 року.

30 червня 2010 року між ТОВ «Український промисловий банк», ПАТ «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Український промисловий банк» на користь ПАТ «Дельта Банк», за умовами якого банк прийняв право вимоги по кредитним договорам, у тому числі за кредитним договором від 23 вересня 2008 року, укладеним з відповідачем.

Отже, відповідно до положень ст. ст. 512-514, 516 ЦК України, ст. ст. 92, 95 Закону України «Про банки та банківську діяльність» ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги, як новий кредитор, до ОСОБА_3 за кредитним договором від 23 вересня 2008 року.

ПАТ «Дельта Банк» указувало про те, що ОСОБА_3 взяті на себе зобов'язання за вищевказаним кредитним договором не виконав, на вимоги не реагував, унаслідок чого станом на 11 квітня 2016 року виникла заборгованість у розмірі 63 500 грн 88 коп., яка складається із заборгованості по тілу кредиту у розмірі 4 708 грн 20 коп., заборгованості по процентам у розмірі 33 198 грн 85 коп., комісія у розмірі 7 295 грн 59 коп., пеня у розмірі 18 298 грн 24 коп.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У ч. 1 ст. 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання, неналежне виконання (ст. 610 ЦК України).

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону та вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, не встановив, належним чином не перевірив надані банком докази заборгованості відповідача за спірним кредитним договором, виписки по особовому рахунку боржника, які відповідно до положень ст. ст. 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є первинними документами та не навів правових мотивів, чому з цих документів не можна встановити здійснені сторонами операції за кредитом.

Крім того, судом установлено, що згідно з пп. 1.5, 2.6 спірного кредитного договору проценти за користування кредитом нараховуються у валюті кредиту за період з дня його надання до дня його повернення, що узгоджується з положеннями ст. ст. 1048, 1049 ЦК України.

Таким чином, апеляційний суд у порушення зазначених положень закону не врахував, що проценти за користування кредитом нараховуються за період з дня його надання до дня його повернення, а нарахування пені було здійснено банком за рік до звернення з позовом до суду, тобто в межах позовної давності.

Апеляційний суд, вказуючи про те, що відповідач не отримував повідомлення про заміну кредитора у зобов'язанні, унаслідок чого затримка по сплаті кредиту виникла з вини кредитора, не врахував, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, а зазначене не є підставою для відмови в позові, оскільки умови кредитного договору мають виконуватися належним чином, тому відповідач мав можливість здійснювати оплату за спірним кредитним договором первісному кредитору.

Отже, апеляційний суд фактично ухвалив рішення на припущеннях, що заборонено законом (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

За таких обставин, коли фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 28 березня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.П.Штелик