УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі :

Ізмайлової Т.Л., Євграфової Є.П., Кузнєцова В.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бойко Людмила Леонідівна, про визнання договору дарування недійсним, поділ майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л., у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд: визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 (далі - квартира), укладений 10 квітня 2015 року між дарувальником ОСОБА_5 та обдарованим ОСОБА_7; визнати об'єктом, спільної сумісної власності подружжя спірну квартиру; визнати за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частку квартири; визнати за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частку квартири.

Позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтувала тим, що спірна квартира набута ОСОБА_5 в період шлюбу з нею і є об'єктом права їх спільної сумісної власності як подружжя. Оспорюваний договір дарування квартири укладено без згоди на те співвласника квартири ОСОБА_4, а тому такий договір слід визнати недійсним. Після розірвання шлюбу сторони не можуть вирішити в добровільному порядку питання щодо розподілу майна подружжя у вигляді вказаної квартири, а тому ОСОБА_4 звернулася до суду із вказаним позовом який просила суд задовольнити.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 червня 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири, укладений 10 квітня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л., реєстр № 1137.

Визнано спільним майном ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вказану вище квартиру.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності на Ѕ частину квартири, за кожним.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 червня 2016 року доповнено рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 червня 2016 року та вирішено питання щодо розподілу судових витрат у справі.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 червня 2016 року скасовано та ухвалено у справі нове судове рішення про відмову в позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року і залишити в силі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 червня 2016 року, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши в межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального і матеріального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні відповідачем оспорюваного договору дарування нерухомого майна нотаріусом не було дотримано вимоги п. п. 4.1.-4.2., 4.4. Глави 1 розділу 4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20585, та безпідставно посвідчено правочин (оспорюваний договір дарування) щодо розпорядження майном подружжя без згоди другого з подружжя на підставі документа, з якого випливає, що подароване майно є особистою приватною власністю одного з подружжя (відповідача ОСОБА_5.), а саме нотаріальним чином завіреної заяви ОСОБА_4 від 03 листопада 2011 року, реєстр № 735 б, в якій повідомлено, що квартира належить дарувальнику ОСОБА_5 на праві приватної власності, була придбана за кошти, які належали йому особисто, та не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, під час перебування в шлюбі квартира не збільшилася в своїй вартості, оскільки на момент укладення спірного договору дарування вказана заява позивача від 03 листопада 2011 року, реєстр № 735 б, була відкликана ОСОБА_4 і не створювала жодних правових наслідків.

Підстав для визначення належності спірної квартири відповідачу на праві особистої приватної власності відповідно до положень ст. 57 СК України судом першої інстанції не було встановлено, а тому визнано недійсним спірний договір дарування з підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України, та поділено між сторонами квартиру на підставі норм СК України у спосіб, зазначений позивачем.

Апеляційний суд визнав такі доводи суду першої інстанції помилковими, обґрунтовано мотивувавши свої висновки наступним.

Чинним законодавством передбачено, що у разі придбання майна у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Встановлено, що позивачем 17 серпня 2009 року, 17 серпня 2010 року, 03 листопада 2011 року складено нотаріально посвідчені заяви, за змістом яких спірна квартира є особистою власністю відповідача по справі та вона придбана за його власні кошти які були набуті ним до шлюбних відносин (а. с. 59, 61 ). 14 січня 2009 року та 28 лютого 2008 року позивачем власноручно написані розписки аналогічні за змістом (а. с. 62. 63).

Апеляційний суд дійшов до висновків про те, що та обставина, що на момент посвідчення спірного договору дарування квартири вказана вище заява позивача від 03 листопада 2011 року була відкликана, не впливає на законність оспорюваного правочину, оскільки ОСОБА_5 подарував власну квартиру набуту за особисті кошти, що підтверджується іншими чинними заявами позивача від 17 серпня 2009 року, 17 серпня 2010 року та розписками 14 січня 2009 року та 28 лютого 2008 року, і при цьому, права позивача жодним чином не було порушено. Інші вимоги позивача є похідними.

Доводи касаційної скарги та наявні у матеріалах справи документи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції про недоведеність позивачем факту порушення її прав внаслідок укладення оспорюваного договору дарування, безпідставність позову про поділ спірного майна подружжя, а тому, колегія суддів касаційного суду вважає, що ухвалене у справі судове рішення суду апеляційної інстанції є законними та обґрунтованим і касаційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст. 332, 335, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Т.Л. Ізмайлова

Є.П. Євграфова

В.О. Кузнєцов