Провадження № 22-ц/783/3412/17 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2017 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю: представника Сихівської районної адміністрації -

Матковської О.В., представника ТзОВ ЖЕП«Стимул-Сихів»-

Яциника В.В., ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 31 березня 2017 року у справі за позовом Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «ЖЕП «Стимул-Сихів», Львівська міська рада, Галицька районна адміністрація Львівської міської ради, публічне акціонерне товариство «Іскра» про виселення,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради звернулась до суду з позовом про виселення ОСОБА_4 та її сина ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_4 з тих підстав, що відповідачі вселились у квартиру без ордера, маючи лише спільне рішення адміністрації та профкому ВАТ «Іскра» від 18.03.1998 року про надання цієї квартири, вони зареєстровані у АДРЕСА_5, яку зобов'язувались звільнити при отримання спірної квартири (а.с.1-3 т.1).

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду із зустрічним позовом до Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, в якому просили визнати за ними право користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_6, а також зобов'язати ТзОВ «ЖЕП «Стимул-Сихів» здійснити реєстрацію їх місця проживання за вищевказаною адресою (а.с.53-58 т.1).

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 22.05.2015 року (а.с.201-205 т.1), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 15.06.2016 року (а.с.129-134 т.3), у задоволенні позову Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради та зустрічного позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.10.2016 року (а.с.178-180 т.3) рішення Сихівського районного суду м.Львова від 22.05.2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 15.06.2016 року у частині вирішення первісного позову Сихівської районної адміністрації Львівської міської про виселення скасовано та у цій частині передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

За результатами нового розгляду справи рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 31.03.2017 року у задоволенні позову Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради про виселення ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовлено.

Рішення суду оскаржила Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради, просить його скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що відповідачі вселились та проживають у АДРЕСА_7 без законних на те підстав, оскільки єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення є ордер. Апелянт зазначає, що відповідно до розпорядження Галицької районної адміністрації виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів №502 від 14.06.1999 року ордер на спірне жиле приміщення був оформлений, але не виданий відповідачам у зв'язку з невиконанням ними зобов'язання щодо звільнення квартири АДРЕСА_1, в якій вони зареєстровані.

В судове засідання відповідач ОСОБА_5, представники третіх осіб ПАТ «Іскра», Львівської міської ради та належний представник Галицької районної адміністрації Львівської міської ради не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому процесуальним законом порядку (а.с.116,117,119,122 т.4), клопотань про відкладення розгляду справи не заявляли, а тому справу розглянуто апеляційним судом відповідно до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України у їхній відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради та ТзОВ «ЖЕП «Стимул-Сихів» в підтримання апеляційної скарги, відповідача ОСОБА_4, яка вказала, що підтримує заперечення, які є в матеріалах справи, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 (до 31.03.2006 року - ОСОБА_4.), її чоловік ОСОБА_7, який помер, та їхні син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, і донька ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, з 07.09.1998 року зареєстровані в неприватизованій однокімнатній квартирі АДРЕСА_8 (а.с.13 т.1), яку ОСОБА_7 в порядку черговості отримав за місцем праці в ЛВО «Іскра» без зняття з квартирного обліку, з правом подальшого перебування на черзі осіб, які потребують поліпшення житлових умов.

Предметом спору є трьохкімнатна квартира АДРЕСА_9 (а.с.12 т.1).

Спірна квартира була надана ОСОБА_7 на сім'ю в складі 4-х осіб (він, дружина та двоє на той час малолітніх дітей) в порядку черговості за місцем праці спільним рішенням адміністрації та профкому ВАТ «Іскра» №41 від 18.03.1998 року зі зняттям з квартирного обліку (а.с.60, 101 т.1).

28.06.1998 року ОСОБА_7 та ОСОБА_6 подали у Галицьку районну адміністрацію Львівського міськвиконкому заяву, в якій просили оформити ордер на квартиру АДРЕСА_10, а 24.10.1998 року - зобов'язання про звільнення квартири АДРЕСА_3 у зв'язку із отриманням спірної квартири (а.с.65 т.3).

Розпорядженням Галицької районної адміністрації Львівської міської ради №502 від 14.06.1999 року спірна квартира була закріплена за ОСОБА_7 з оформленням ордеру на сім'ю в складі 4-х осіб (він, дружина та двоє дітей) зі зняттям з квартирного обліку (а.с.61 т.1, а.с.58 т.3).

На момент закріплення спірної квартири за ОСОБА_7 та його сім'єю будинок ще не був завершений будівництвом і добудовувався за власні кошти працівників ВАТ «Іскра» (а.с.62,65-67 т.1).

Наказом Департаменту землеустрою та планування забудови міста Львівської міської ради народних депутатів №1610/605-07 від 17.10.2001 року затверджено Акт державної технічної комісії від 08.10.2001 року про готовність до експлуатації закінченого будівництвом 108-квартирного житлового будинку на АДРЕСА_16

Заселення у вказаний будинок відбулось відповідно до наказу Управління житлово-комунального господарства Львівської міської ради №26-Д від 09.06.2003 року (а.с.144 т.1).

ОСОБА_7 був звільнений з ВАТ «Іскра» з 01.12.2001 року (а.с.68 т.1).

Відповідно до ухвали Львівської міської ради №3101 від 03.12.2009 року (а.с.278 т.2), відомчий житловий будинок АДРЕСА_11 прийнято у власність територіальної громади м.Львова від ВАТ «Іскра».

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Питання щодо надання жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду регулюються нормами Житлового кодексу України та Правилами обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів Української РСР і Української Республіканської Ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року №470.

Відповідно до ст.31 ЖК України, громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду у порядку, встановленому законом. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають в даному населеному пункті, як правило, у вигляді окремої квартири на сім'ю.

Згідно зі ст.37 ЖК України, п.8 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів Української РСР і Української Республіканської Ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року №470 (далі-Правил), облік потребуючих поліпшення житлових умов громадян, які працюють на підприємствах, в установах та організаціях, що мають житловий фонд і ведуть житлове будівництво або беруть пайову участь у житловому будівництві, здійснюється за місцем роботи, а за їх бажанням - також і у виконавчому комітеті Ради народних депутатів за місцем проживання.

Жиле приміщення надається тільки громадянинові, який перебуває на квартирному обліку, в порядку черговості, на всіх членів сім'ї, які перебувають разом з ним на квартирному обліку (ст.ст.42,43 ЖК України, п.п.37,38,55 Правил).

Відповідно до ст.52 ЖК України, п.58 Правил, жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів.

Рішення про надання жилого приміщення може бути переглянуто до видачі ордера, якщо виявляються обставини, які не були раніше відомі й могли вплинути на вказане рішення (п.65 Правил).

Пунктом 66 Правил передбачено, що у надане жиле приміщення переселяються члени сім'ї, які включені в ордер і дали письмове зобов'язання про переселення в це приміщення.

Статтею 58 ЖК України та пунктом 69 Правил визначено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер (додаток N7), який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Отже, вказаним пунктом закріплено обов'язок видати громадянинові ордер, якщо для цього є передбачені вказаними Правилами підстави, а саме: наявність спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженого виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, про надання черговику за місцем праці жилого приміщення на склад його сім'ї, які дали письмове зобов'язання про переселення в це жиле приміщення.

Пунктом 70 Правил передбачено, що ордер вручається громадянинові, на ім'я якого він виданий, або за його дорученням іншій особі. При одержанні ордера пред'являються паспорти (або документи, що їх замінюють) членів сім'ї, включених до ордера.

При вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації. Одночасно подаються паспорти усіх членів сім'ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання (п.72 Правил).

Названими вище Правилами не передбачено, що ордер не видається громадянину, який отримав жиле приміщення в порядку черговості, в разі невиконання ним зобов'язання про звільнення займаної квартири.

Статтею 109 ЖК України визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Виселення з жилого приміщення може бути з наданням іншого жилого приміщення, або без надання такого.

Так, зокрема, частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Звертаючись із позовом про виселення відповідачів із спірної квартири, Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради, як на підставу для виселення, посилалась на ст.116 ЖК України, вказуючи на відсутність у відповідачів ордера на жиле приміщення, отриманого в установленому законом порядку.

З наведених вище письмових доказів встановлено, що спірна квартира була надана відповідачам у користування для проживання у встановленому законом порядку, в порядку черговості, за наявності всіх необхідних для цього і визначених законом правових підстав, що визнається Сихівською районною адміністрацією Львівської міської ради, і підприємство, яке надало квартиру на склад сім'ї свого працівника ОСОБА_7, рішення про надання квартири не переглядало і питання про виселення з квартири (до передачі її у грудні 2009 року у власність територіальної громади) ніколи не ставило.

До того ж, ордер на спірну квартиру, як того вимагає ст.58 ЖК України та п.69 Правил, ОСОБА_7 на нього та членів його сім'ї у встановленому законом порядку виданий не був, хоча для цього були визначені законом підстави, оскільки ОСОБА_7 та його дружина ОСОБА_6 дали письмове зобов'язання про переселення у спірну квартиру із звільненням займаної квартири на АДРЕСА_12

Таким чином, підстав для висновку про самоправне зайняття спірного жилого приміщення немає.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що виселення відповідачів із спірної квартири в порядку статті 116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення порушить їхнє право на житло, яке вони отримали у встановленому законом порядку.

Крім того, відповідач ОСОБА_4 неодноразово зверталась до органів місцевого самоврядування про видачу їй ордеру, однак, міська рада вказувала на необхідність внесення підприємством, яке надало квартиру, змін в рішення, оскільки змінився склад сім'ї ОСОБА_11 (а.с.180, 189 т.1), а ПАТ «Іскра» вказувало, що будинок у 2010 року переданий у власність територіальної громади, а тому не може приймати рішень відносно спірного жилого приміщення (а.с.188 т.1).

Отже, в даному випадку, а саме: наявність в особи законного права на жиле приміщення та, одночасно, відсутність у неї передбаченої законом правової підстави для вселення (відсутність ордеру), не може свідчити про самоправність зайняття відповідачами спірного жилого приміщення, оскільки безспірним є факт отримання цього жилого приміщення відповідачами у встановленому законом порядку, яке ні підприємство, яке надало це приміщення, ні орган місцевого самоврядування не заперечує, а тому районний суд правильно застосував практику Європейського суду з прав людини та Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки чинним Житловим законодавством не передбачено за таких обставин гарантій для захисту права відповідачів на житло, так як норма статті 116 ЖК України є імперативною: виселення без надання іншого жилого приміщення.

Крім того, вселення у спірне жиле приміщення на АДРЕСА_13 без вивільнення займаного жилого приміщення на АДРЕСА_14 також не може бути підставою для виселення відповідачів із спірного жилого приміщення, оскільки виселення без надання іншого жилого приміщення позбавить відповідачів права на отримане у законному порядку житло, а тому у разі задоволення позову про виселення, відповідачі будуть позбавлені захисту свого права на житло, що суперечить ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою кожній особі гарантовано право на повагу до її житла, та правовим позиціям Європейського суду, які охоплюють право займати житло, а не бути виселеною чи позбавленою житла, оскільки втрата житла будь-якою особою є самою крайньою формою втручання у права на житло, в той час, як за наявності письмового зобов'язання відповідачів про звільнення квартири на АДРЕСА_15 власник цього житла не позбавляється захисту свого права у випадку недотримання відповідачами зобов'язання про вивільнення квартири.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, давши належну оцінку доказам, на які сторони посилались в обгрунтування своїх вимог та заперечень, не допустив порушення норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 31 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Ніткевич А.В.