Провадження 2/235/2192/17
Справа №235/4841/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

2 листопада 2017 року м. Покровськ

Красноармійський міськрайонний суд Донецької області

в складі : головуючого судді Хмельової С.М.

за участю секретаря судового засідання Соловйової М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду № 7 м. Покровська цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

До Красноармійського міськрайонного суду звернулася ОСОБА_1 з позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що 26.10.1996 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, зареєстрований Родинським міським виконкомом Донецької області.

За час проживання у шлюбі сторонами набуто майно: квартира, розташована за адресою м. Родинське, вулиця Маяковського, 4/8, що підтверджується договором купівлі-продажу від 17.10.2000 року, який завірений приватним нотаріусом ОСОБА_3. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Так розмір часток у складі спільної сумісної власності на дане нерухоме майно має бути розподілений згідно ст..70 Сімейного кодексу України та ст.. 372 Цивільного кодексу України, де передбачено що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або законом. Ніякої домовленості у сторін з відповідачем про поділ цього майна не було, та частки кожного в ньому вони не визначали, але відповідач відмовляється офіційно зареєструвати за позивачкою право власності на вказану квартиру.

Відповідач в добровільному порядку майно ділити не бажає, що, в свою чергу, змушує позивачку подати позовну заяву до суду. Угоди про добровільний поділ майна, що є спільною власністю подружжя, між сторонами не досягнуто.

На підставі викладеного, позивачка просить суд поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, виділивши їй, ОСОБА_1, 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Позивачка до судового засідання не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.37).

Відповідача було належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду цивільної справи шляхом направлення на його адресу судових повісток. Однак, відповідач в судове засідання не прибув, про наявність поважних для цього причин суд не повідомив, заперечень проти вимог позивача не висунув (а.с.35, 36).

Частина 1 статті 224 ЦПК України передбачає, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на це, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд цивільної справи за правилами глави 8 розділу ІІІ ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2 (до шлюбу Кришталь) ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, перебувають у юридичному шлюбі, зареєстрованому Родинським міським виконкомом Донецької області 26 жовтня 1996 року, актовий запис №60 (а.с.6).

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 17.10.2000 року ОСОБА_2 придбав у власність квартиру, що складається з трьох кімнат, загальною площею 55,9 квадратних метрів, у тому числі житловою 38,3 квадратних метрів, розташовану за адресою: АДРЕСА_2(а.с.3). Тобто, квартира придбана подружжям в період перебування в шлюбі.

Відповідно до звіту про оцінку майна від 02.10.2017 року ринкова вартість житлової 3-кімнатної квартири, загальною площе. 55,90 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_3 складає 55117 грн. без ПДВ (а.с.12-29).

Згідно технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_4 власником зазначений ОСОБА_2 (а.с.23). Також, право власності на квартиру підтверджується реєстраційний посвідченням Красноармійського бюро технічної інвентаризації, відповідно до якого зазначається, що ОСОБА_2 на праві особистої власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 17.10.2000 року є власником квартири АДРЕСА_5 (а.с.25).

Відповідно до абзацу другого частини 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 01.01.2004 року цивільні відносини, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до п. 1 розділу VII «Прикінцевих положень» СК, зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом, тобто з 1 січня 2004 р. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції), норми СК застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р. До сімейних відносин, які існували до 1 січня 2004 р., норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обовязків, що виникли після набуття ним чинності.

Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сімю від 20.06.1969 року майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Стаття 28 Кодексу про шлюб та сімю від 20.06.1969 року передбачає, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, яке подружжя придбало у шлюбі, належить дружині й чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав через поважну причину (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Таким чином, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, тобто ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, відповідно до зазначеної статті воно вважається таким, що належить подружжю. Відповідно до п. 24, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Вирішуючи спір між колишнім подружжям про майно, суд встановлює: 1) обсяг спільного майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства - ним є квартира та комплекс будівель та споруд; 2) з'ясовує джерело та час його придбання, - майно придбане в період наявних офіційно зареєстрованих шлюбних відносин. З урахуванням зазначеного, суд робить висновок, щодо належності спірного майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя, що підлягає поділу.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частина 3 статті 368 ЦК України передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У статті 372 ЦК України зазначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Пленум Верховного Суду України в постанові №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначає, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту) незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Оскільки сторони не досягли домовленості щодо розподілу нерухомого майна, суд при поділі майна враховує наступне.

Майно набуто сторонами під час перебування в шлюбі, не відноситься до переліку яке є приватної власністю чоловіка або дружини, оскільки придбане за договорами купівлі-продажу, воно є спільною сумісною власністю подружжя і частки кожного з них є рівними. Ні домовленістю, чи шлюбним договором не було визначено інший порядок поділу майна подружжя.

У звязку з тим, що сторони уклали шлюб 26.10.1996 року, а квартира АДРЕСА_5 придбана після реєстрації шлюбу, який на теперішній час не розірвано, а саме 17 жовтня 2000 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя обґрунтовані, законні та підлягають задоволенню.

Позивачкою при поданні позовної заяви сплачено судовий збір в розмірі 640,00 гривень. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У звязку з чим, стягненню з відповідача на користь позивачки підлягає сума судового збору у розмірі 640,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 68-71 СК України, ст. ст. 368, 372 ЦК України, ст. ст. 10, 60, 86, 88, 209, 212-215, 218, 224, 226 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, виділивши ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, у власність 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_6.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1, судовий збір в розмірі 640 (шістсот сорок гривень) 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана Апеляційному суду Донецької області через Красноармійський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя