У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 05 липня 2017року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М., Мазур Л.М., Попович О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи: орган опіки та піклування Слов'янської міської ради Донецької області, орган опіки та піклування Ізюмської міської ради Харківської області, про визначення місця проживання дитини, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Донецької області від 06 липня 2016 року, в с т а н о в и л а: У листопаді 2015 року позивач звернулася до суду з даним позовом, зазначивши в його обґрунтування, що 21 лютого 2009 року між нею та відповідачем укладено шлюб, від якого народилась донька - ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1. З липня 2014 року вона перебувала на заробітках в м. Харкові, а донька проживала разом з відповідачемв м. Слов'янську. Через погіршення відносин із чоловіком їх шлюб розірвано 26 жовтня 2015 року. Посилаючись на те, що між ними не досягнуто згоди щодо місця проживання дитини, однак в інтересах доньки проживати з матір'ю, просила суд визначити місце проживання дитиниразом з нею. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 21 квітня 2016 року позовні вимоги - задоволено. Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням апеляційного суду Донецької області від 06 липня 2016 року рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 21 квітня 2016 року скасовано. У задоволенні позовних вимог відмовлено. У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції керувався принципом 6 Декларації прав дитини та виходив з відсутності будь-яких виняткових обставин, за яких дитина може бути розлучена з матір'ю та врахувавши, що дитина має підвищену емоційну потребу у спілкуванні з матір'ю, яка має постійну роботу, піклується про стан здоров'я, фізичний та духовний розвиток дитини, дійшов висновку про визначення місця проживання дитини з матір'ю. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове, апеляційний суд виходив з того, що відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Встановивши, що дитина з часу народження і до теперішнього часу перебуває за звичним для неї місцем проживання, крім батька про неї піклуються бабуся та дідусь, дитина на теперішній час навчається у школі та врахувавши, що зміна звичної обстановки може негативно вплинути на емоційний стан малолітньої дитини, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна. Статтями 213, 214 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вказаним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає. Судами встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 з 21 лютого 2009 року по 26 жовтня 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 04 грудня 2015 року з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 стягнуто аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_6 у розмірі ј частини всіх видів доход, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до довідки, виданої головою квартального комітету кварталу № 20 ОСОБА_6 проживає з ОСОБА_9 без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_2. ОСОБА_7 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 Встановлено, що з 2014 року дитина проживає з батьком та перебуває на його утриманні. Відповідно до характеристики ОСОБА_6 за місцем свого проживання, остання характеризується позитивно, як врівноважена спокійна та привітна людина. Шкідливих звичок не має. За умовами цивільно-правового договору № 1 від 20 листопада 2015 року ОСОБА_6 та фізична особа-підприємець ОСОБА_10 уклали договір про надання послуг. Згідно з довідкою, виданої директором ТРК «АРТА-ПЛАС» «Класне радіо, 103.7» від 25 січня 2016 року, ОСОБА_6 працює на радіостанції ТРК «АРТА-ПЛАС» «Класне радіо, 103.7» на посаді ведучої ефіру з листопада 2015 року, її місячна заробітна плата становить 1 960 гривень.За місцем роботи характеризується позитивно, зарекомендувала себе, як відповідальний, наполегливий та грамотний працівник. Як вбачається з матеріалів справи, 02 червня 2015 року ОСОБА_6 зверталась до Слов'янського МВ ГУМВС України в Донецькій області із заявою про викрадення її доньки відповідачем та дідусем ОСОБА_11, за результатами розгляду якої з ОСОБА_7 проведено бесіду та видано відповідний висновок. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передавати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України). Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості: малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім᾽ю України» роз'яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов᾽язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України). Висновком Органу опіки та піклування Слов'янської міської ради про визначення місця проживання дитини від 29 січня 2016 року № 29/01-77 встановлено, що дитина проживає разом із батьком. Житлово-побутові та санітарно-гігієнічні умови проживання добрі. В квартирі чисто, охайно, кімнати повністю мебльовані, є побутова техніка. Дитині виділена окрема кімната, де є місце для відпочинку та навчання. Дитина забезпечена належним одягом, взуттям, відповідно до віку та сезону. Мікроклімат в родині сприятливий для проживання та розвитку дитини. Врахувавши інтереси дитини, орган опіки та піклування дійшов висновку про визначення місця проживання дитини з батьком. Поряд з цим, в матеріалах справи наявний висновок комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Ізюмської міської ради, службою у справах дітей від 17 лютого 2016 року № 693, відповідно до якого обстежено умови проживання матері та встановлено, що для проживання родини створені всі належні умови: орендований будинок з п'яти кімнат з усіма комунальними зручностями. Для дитини є окрема кімната, в якій затишно і комфортно. Комісія рекомендувала визначити місце проживання дитини разом із матір'ю. Вказаний висновок апеляційний суд не прийняв до уваги як належний доказ в розумінні ст. 11 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей сиріт, позбавлених батьківського піклування» та Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866. При цьому апеляційним судом залишено поза увагою, що вказаним Законом визначено правові, організаційні, соціальні засади та гарантії державної підтримки дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб із їх числа, і є складовою частиною законодавства про охорону дитинства, а ст. 11 передбачено вирішення питань органом опіки та піклування щодо встановлення статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування; надання їм опіки та піклування, соціального захисту та інших питань, пов'язаних із захистом дітей сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а тому висновок про невідповідність висновку комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Ізюмської міської ради, службою у справах дітей від 17 лютого 2016 року № 693 положенням наведеного Закону є таким, що суперечить ч. 4 ст. 60 ЦПК України. Поряд з цим, дійшовши висновку, що теперішній час в інтересах дитини проживати з батьком, апеляційний суд не звернув уваги, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю, що відповідає принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року,а тому висновок, що положення вказаного принципу не можуть мати визначального значення при вирішенні питання про визначення місця проживання дитини, є помилковим. Натомість, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, а апеляційний суд, перевіряючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, у порушення вимог чинного процесуального та матеріального законодавства України дійшов помилкового висновку про необхідність скасування законного й обґрунтованого судового рішення. За таких обставин, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню, з підстав, передбачених ст.339 ЦПК України із залишенням в силі рішення суду першої інстанції. Керуючись ст.ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити. Рішення апеляційного суду Донецької області від 06 липня 2016 року скасувати, рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 21 квітня 2016 року залишити в силі. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: І.М. Завгородня В.М. Коротун Л.М. Мазур О.В. Попович Л.М. Мазур О.В. Попович