Справа № 635/6962/16-ц
Провадження № 2/635/524/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2017 року

Харківський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді - Токарєвої Н.М.,

при секретарі - Браварець К.В.,

розглянув в відкритому судовому засіданні в смт. Покотилівка Харківського району Харківської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області, Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради про усунення перешкод у реалізації права власності шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи ОСОБА_3, Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області про визнання договору іпотеки недійсним та повернення квартири у власність,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду і з урахуванням уточненої позовної заяви, просить суд ухвалити рішення про усунення перешкод у реалізації її права власності на квартиру АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 з квартири без надання іншого житлового приміщення.

Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що 18.02.2014р. на забезпечення виконання договору позики, який був укладений між нею та ОСОБА_2 18.02.2014р. та посвідчений нотаріально, відповідач ОСОБА_2 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, договір іпотеки був посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_6, реєстровий номер 276. У звязку з невиконанням ОСОБА_2 своїх обовязків за договором позики, ОСОБА_1 02.08.2016р. набула права власності на зазначену квартиру. На момент звернення до суду відповідачі у спірній квартирі зареєстровані і проживають, однак вони не є членами сімї позивача, договорів на користування житловою площею між ними не укладалось, добровільно звільнити житло відмовляються, отже відсутні підстави для їхнього подальшого проживання в квартирі, що порушує права власника, що змусило ОСОБА_1 звернутись з позовом до суду.

Відповідач ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому з урахуванням уточнень просила суд визнати договір іпотеки, укладений між нею та ОСОБА_1 18.02.2014р. недійсним та повернути їй у власність квартиру АДРЕСА_2, посилалася на те, що вона помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, вона вважала, що підписує не договір іпотеки, а інший документ, оскільки передавати свою квартиру в іпотеку не мала наміру, зміст документу їй не був повідомлений, а вона не розуміє української мови. ОСОБА_2 подала заяву до суду про звільнення від оплати судового збору посилаючись на те, що вона є пенсіонером, особою похилого віку, має тяжкий матеріальний стан.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявилася, надала суду письмові заперечення проти зустрічного позову, в яких посилається на те, що права ОСОБА_2 при укладанні договору позики та договору іпотеки не були порушені, договори укладені добровільно, власноруч підписані, сторони усвідомлювали значення своїх дій, договір відповідав вільному волевиявленню сторін, просила суд відмовити в задоволенні зустрічного позову. Надала до суду заяву, в якій свої позовні вимоги підтримує, просить справу розглядати без участі позивача та її представника.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в судове засідання не зявилися, про дату та час слухання повідомлені належним чином, причину неявки суду не повідомили.

Представник Служби у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області надала суду заяву, в якій просить суд слухати справу без участі представника.

Представник Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради надав до суду повідомлення, що в силу приписів Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення повноважень органів місцевого самоврядування та оптимізації надання адміністративних послуг» № 888-VIII від 10.12.2015 р. не може приймати участь у якості третьої особи по даній справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст. 57 ЦПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи.

Згідно до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна із сторін зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Розглянувши цивільну справу в межах заявлених вимог, дослідивши матеріали справи і представлені в суд докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 обґрунтований і підлягає задоволенню, а зустрічний позов ОСОБА_2 не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Судом встановлено, що 18.02.2014р. між ОСОБА_1 позикодавцем та ОСОБА_2- позичальником було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_7, який зареєстровано в реєстрі за № 273, згідно умов якого, позикодавець передав у власність позичальника грошові кошти у розмірі 157500,00грн., а позичальник отримав грошові кошти та повинен повернути позичені грошові кошти не пізніше 18.02.2015р. згідно з визначеним у п. 1 договору позики графіком. (а.с.99-100).

18 лютого 2014 року ОСОБА_1 іпотекодержатель, та ОСОБА_2 іпотекодавець, уклали договір іпотеки з метою забезпечення виконання зобовязання за договором позики від 18.02.2014р., згідно умов якого іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю квартиру АДРЕСА_3. На предмет іпотеки була накладена заборона. Договір іпотеки підписаний сторонами та посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_6 та зареєстровано за № 275. (а.с.10-12).

Пунктом 13 договору іпотеки від 18.02.2014р. були встановлені застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Крім інших, іпотекодержатель у випадку невиконання іпотекодавцем своїх зобовязань за договором позики має право набути право власності на предмет іпотеки за власним одноосібним письмовим рішенням.

02 серпня 2016 року за заявою ОСОБА_1 іпотекодержателя, на підставі ст. 70 Закону України «Про іпотеку», приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_6 було знято заборону на відчуження спірної квартири та зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_3 за позивачем ОСОБА_1, про що сформовано інформаційну довідку з державного реєстру речових прав на нерухоме майно 08.08.2016 р. (а.с.13).

Після реєстрації права власності на спірну квартиру ОСОБА_1 через свого представника неодноразово зверталась письмово до відповідача ОСОБА_2 з вимогою звільнити житлове приміщення, усунути перешкоди у її праві власності на спірну квартиру, однак вони були проігноровані ОСОБА_2 та членами її сімї.(а.с.22-25).

Відповідач та позивач по зустрічному позову ОСОБА_2 вважає, що договір іпотеки, укладений нею всупереч її волевиявленню не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, підписала договір під впливом помилки, не була ознайомлена з текстом договору іпотеки, не розуміла його зміст, що є порушенням вимог ст. 203 ЦК України та на підставі ст. 215 ЦК України, а тому він повинен бути визнаний судом недійсним.

ОСОБА_2 ОСОБА_8 факт отримання грошових коштів в борг від ОСОБА_1 не оспорювала, умови договору позики не оскаржувала, свій підпис у договорах позики та іпотеки підтвердила.

Суду не надано доказів щодо виконання позичальником умов договору позики, в матеріалах справи відсутні відомості щодо погашення ОСОБА_2 боргу за договором позики від 18.02.2014р.

Статтею 16 ЦК України, передбачено що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої пятої статті 13 цього Кодексу.

За змістом ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, договори та інші правочини є підставою виникнення цивільних прав та обовязків.

За ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно до положень ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобовязання є недійсними.

За ч. 1, ч. 2 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Згідно правової позиції Верховного суду України від 27 квітня 2017 року у справі № 6-679цс17, виходячи із аналізу положень ст. ст.33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», законодавцем визначено три способи захисту про задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки:судовий: на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Обрання певного способу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обовязком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

За змістом п. 3 ч. 1 ст. 3, ст. 6 ЦК України сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Тобто, сторонами договору встановлено спосіб та порядок переходу права власності на спірну квартиру. Вказаний порядок не може бути порушений, оскільки обовязковість умов договору визначена приписами ст. 629 ЦК України.

Обрання способу звернення стягнення на предмет іпотеки належить іпотекодержателю, а тому передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідає умовам договору про задоволення вимог іпотекодержателя та вимогам чинного законодавства, а сам договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Як зазначено в розясненнях, наданих в п.2 Постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9, «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

В п. 7 вищевказаної постанови пленуму зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину.

Крім того, відповідно до ч. 1, 5 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути предявлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Відповідно до ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Отже суд не може прийняти до уваги доводи позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 про те, що вона не усвідомлювала правові наслідки підписання договору іпотеки у звязку з тим, що не володіє українською мовою, не мала на меті передавати в іпотеку свою квартиру, помилялась щодо природи та наслідків укладання такого договору, оскільки Договір іпотеки містить відомості про те, що сторони з його змістом ознайомлені, сторони при його підписанні діяли свідомо і добровільно, на власний розсуд та без збігу тяжких обставин, діяли без впливу, примусу, обману, ознайомлені з приписами цивільного законодавства, що регулюють взаємовідносини сторін за даним договором, про що сторони поставили свої підписи у договорі іпотеки від 18.02.2014р. у присутності нотаріуса.

Також, п. 6 договору іпотеки від 18.02.2014р. містить відомості про надання чоловіком іпотекодержателя згоди на укладення цього договору, про що він подав до нотаріуса відповідну заяву.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі ж порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_2 про повернення у власність спірної квартири є неналежним способом захисту права, виходячи зі змісту ст. 16 ЦК України, у зв'язку з чим суд залишає позовні вимоги без задоволення.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ст. 155 ЖК України, власник квартири чи її частки не може бути позбавлений права користування своїм житловим приміщенням, крім випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (надалі по тексту Закон України) зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Виходячи з того, що зазначений Закон України є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

У випадку припинення права власності особи на житлове приміщення, припиняється і право користування (проживання) у цьому приміщенні членів його сім'ї (Постанова ВСУ № 6-158цс 14 від 05 листопада 2014 року).

Виникнення у членів сімї власника жилого будинку права на користування цим будинком є похідним від виникнення у власника права власності на будинок, а відтак припинення права власності особи на будинок, припиняє право членів його сімї на користування жилим будинком.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок (квартиру) в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Вищезазначене узгоджується і з Правовою позицією ВСУ у справі № 6-709цс16, яка є обовязковою для застосування судами відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 109 Житлового кодексу України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов'язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Судом не встановлено існування домовленості між сторонами про право користування спірним житловим приміщенням.

Судові витрати у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України суд покладає на відповідача ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61, 88, 212-214, 218 ЦПК України, ст. ст. 64, 109, 150, 156 ЖК України, ст.ст. 16, 319, 321, 383, 391 ЦК України, -

В И Р І Ш И В:

Позовні ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області, Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою, що розташована за адресою: м. Мерефа, вул. Бджілостанція, б. 1АДРЕСА_4, шляхом виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, б. 1АДРЕСА_4, судовий збір на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, б. 24, в сумі 551,20 грн. (пятсот пятдесят одна гривня двадцять копійок).

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, б. 1АДРЕСА_4, судовий збір на користь держави в сумі 640,00 грн. (шістсот сорок гривень нуль копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня його оголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н.М. Токарєва