Провадження №22-ц/784/1140/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 477/2007/15-ц Головуючий І інстанції Козаченко Р.В.
Провадження № 22-ц/784/1140/17 Доповідач Темнікова В.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2017 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Царюк Л.М., Крамаренко Т.В.,

за участю секретаря Гавор В.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 02 березня 2017 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк (далі ПАТ КБ) «Надра» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення кредитного боргу, -

В С Т А Н О В И Л А :

В серпні 2015 року позивач - ПАТ «КБ «Надра» звернувся до суду з даним позовом, в якому посилався на те, що згідно з кредитним договором № 08/03/2008/840-К813 від 24 березня 2008 року, ОСОБА_1 було надано кредит в сумі 25000 доларів США, строком до 15.03.2023 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами із розрахунку 14,49 % річних, та щомісячним внесенням платежу у розмірі 364,50 доларів США. Крім того, в якості забезпечення виконання ОСОБА_1 своїх зобов'язань щодо погашення кредиту, ОСОБА_2 виступила поручителем відповідно до Договору поруки, відповідно до умов якого відповідає перед кредитором у тому ж об'ємі, що і позичальник. Оскільки позичальник не виконував належним чином свої обовязки, станом на 09 лютого 2015 року за кредитним договором виникла заборгованість перед Банком, яка становить 28028,22 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 699477,61 грн. Дана заборгованість складається із: заборгованості за кредитом, у тому числі простроченої: 21345,62 доларів США; заборгованості по сплаті відсотків, у тому числі простроченої: 2964,70 доларів США; пені за прострочення сплати кредиту в сумі 442,13 доларів США; заборгованості по сплаті комісії, в тому числі простроченої 775,77 доларів США; штрафу за порушення умов кредитного договору у сумі 2500 доларів США. Також позивач зазначив, що на підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 113 від 05.06.2015 «Про початок процедури ліквідації ПАТ КБ «Надра» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку» у Публічному акціонерному товаристві «Комерційний Банк «Надра» розпочалась процедура ліквідації та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку. На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором № 08/03/2008/840-К813 від 24.03.2008 року у розмірі 28028,22 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 699477,61 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 02 березня 2017 року позов ПАТ КБ «Надра» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення кредитного боргу задоволено частково. Судом стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором № 08/03/2008/840-К813 від 24 березня 2008 року, що утворилася станом на 9 лютого 2015 року в загальному розмірі 27005,61 доларів США, що дорівнює 673957 грн. 35 коп., яка складається з наступного: борг по кредиту в сумі 21345,62 доларів США, що дорівнює 532705 грн. 52 коп., борг по процентам в сумі 4919,55 доларів США, що дорівнює 122773 грн. 26 коп., заборгованість за комісією в сумі 382,40 доларів США, що дорівнює 9543 грн. 25 коп., пеня в сумі 358,04 доларів США, що дорівнює 8935 грн. 32 коп. В задоволенні інших позовних вимог було відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник відповідачаОСОБА_1ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду скасувати, постановити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог в розмірі заборгованості за тілом кредиту та за відсотками, визначеними експертом, за мінісом сплачених сум комісії.

Інші учасники процесу до судового засідання не зявилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи дані вимоги закону в повній мірі виконані не були.

Судом було встановлено, що 24 березня 2008 року між відповідачем ОСОБА_1 та ПАТ КБ Надра було укладено кредитний договір № 08/03/2008/840-К813, відповідно до якого банк надав йому кредитні кошти в сумі 25 000 доларів США строком до 15 березня 2023 року з умовою їх повернення щомісячними платежами в розмірі 364,50 доларів США. Кредит був наданий за умови сплати відсотків за користування коштами в розмірі 14,49 % річних (п.1.3.1-1.3.2).

24 березня 2008 року для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між ПАТ КБ Надра та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, відповідно до якого вона поручилася перед банком за належне виконання ОСОБА_1 обов'язків за кредитним договором, в тому числі по поверненню кредиту, відсотків, інших платежів та штрафних санкцій.

29 жовтня 2010 року між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_4 була укладена додаткова угода до кредитного договору. Відповідно до цієї угоди сторони дійшли згоди про те, що текст договору необхідно викласти в іншій редакції. В тому числі було узгоджено, що строк на який надавався кредит та відсоткова ставка за користування ним залишилися такими ж, а от розмір щомісячних платежів по поверненню кредиту відповідно до нового графіку, визначеному в додатку №1 до договору, складав 380,89 доларів США, що включало в себе суму кредитного боргу, проценти та комісію.

Також суд вважав доведеним факт укладення кредитного договору і його неналежного виконання в частині погашення кредитних платежів.

Під час розгляду справи відповідачем ОСОБА_1 та його представником було заявлено про застосування строків позовної давності.

Проте, оскільки кредитний договір діє до 15 березня 2023 року, а позов про стягнення заборгованості був поданий 28 серпня 2015 року, суд на підставі аналізу статей 257, 258, 253, 261, 266, 267, 526, 520, 549, 1049, 1050, 1054 ЦК України дійшов висновку, що заборгованість підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в межах загального та спеціального строку позовної давності, тобто за вимогами про стягнення пені в межах річного строку з 28 серпня 2014 року по 28 серпня 2015 року 358,04 доларів США (еквівалентно 8935 грн. 32 коп.), а також в межах трирічного строку по іншим боргам: борг по кредиту в сумі 21345,62 доларів США, що дорівнює 532705 грн. 52 коп., борг по процентам в сумі 4919,55 доларів США, що дорівнює 122773 грн. 26 коп., заборгованість за комісією в сумі 382,40 доларів США, що дорівнює 9543 грн. 25 коп. При цьому суд виходив з того, що доказів та розрахунків на спростування цього боргу суду надано не було.

Суд критично віднісся до посилань представника позивача про те, що строк позовної давності за всіма вимогами по кредитному договору складає десять років, як зазанчено в п. 7.3 первісного тексту кредитного договору, так як згідно з додатковою угодою весь текст договору був викладений заново і положення правочину про збільшення строку позовної давності в ньому визначено не було. Тому суд дійшов до висновку, що сторони дійшли згоди про виключення з умов договору положення про збільшення строку позовної давності. Вважати, що цією додатковою угодою не змінювалися положення первісного тексту кредитного договору щодо умов про збільшений строк позовної давності суд вважав безпідставним, оскільки відповідно до тексту додаткової угоди всі положення і текст договору був викладений в новій редакції.

В задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу судом було відмовлено, оскільки в своєму позові позивач не наводить точного обґрунтування та підстав для стягнення штрафу в розмірі 2500 доларів США. Згідно умов договору (додаткової угоди) позичальник зобов'язаний був сплатити штраф за різні порушення умов договору:

- п. 4.2 у разі порушення вимог п.п. 3.3.2-3.3.13, 3.3.15-3.3.23 (крім п. 3.3.7 - своєчасність сплати платежів по кредитним зобов'язанням) штраф складав 5% від суми залишку по кредиту на день порушення зобов'язань;

- п. 4.3. - при простроченні виконання зобов'язань, визначених абз. 1 п. 2.4 договору (порядок та строк внесення щомісячних платежів).

На підставі якого із цих пунктів необхідно з відповідача стягувати штраф в розмірі 2500 доларів США позивачем не обґрунтовано, хоча зазначені положення передбачають багато умов порушення договору, за які можливо стягнення штрафу. Крім того, суд виходив з того, що навіть якщо враховувати, що позивач просить стягнути штраф за порушення умов договору щодо несвоєчасності сплати щомісячних обов'язкових платежів, то за це передбачена фінансова відповідальність за п. 4.1. кредитного договору у вигляді сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.

Ст. 61 Конституції України визначено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, тому стягнення пені і штрафу за порушення умов договору позичальником в частині несвоєчасної чи неповної сплати обовязкових щомісячних кредитних платежів є протиправним.

Висновок суду про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу ніким із учасників процесу не був оскаржений в установленому законом порядку. Згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. Тому рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу апеляційним судом не переглядається взагалі.

Що стосується висновків суду стосовно іншої частини позовних вимог, то з ними в повній мірі погодитися не можна, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 24 березня 2008 року було укладено кредитний договір № 08/03/2008/840-К813 строком до 15 березня 2023 року зі сплатою відсотків за користування коштами в розмірі 14,49 % річних, відповідно до якого банк надав йому кредитні кошти в сумі 25 000 доларів США з умовою їх повернення щомісячними платежами в розмірі 364,50 доларів США. 29 жовтня 2010 року між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 була укладена додаткова угода до кредитного договору. Відповідно до цієї угоди сторони виклали текст кредитного договору в іншій редакції. В тому числі було узгоджено, що строк на який надавався кредит та відсоткова ставка за користування ним залишилися такими ж, проте розмір щомісячних платежів по поверненню кредиту відповідно до нового графіку, визначеному в додатку №1 до договору, був визначений в іншій сумі, а саме 380,89 доларів США, що включало в себе суму кредитного боргу, проценти та комісію.

На виконання своїх зобов'язань позивач перерахував відповідачу вказану суму. В свою чергу, відповідач ОСОБА_1 належним чином умови договору не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість.

Відповідно ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинно бути виконано належним чином та в установлений строк, а згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплатити відсотки. На підставі ч. 2 ст. 1054, ч. 2 ст. 1050 ЦК України наслідками порушення відповідачем зобовязання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

В звязку з неналежним виконанням відповідачем ОСОБА_1 зобовязань за кредитним договором, позивач надіслав відповідачам попередження вимогу від 10.09.2014р. про дострокове погашення кредиту, в якому запропонував відповідачам сплатити заборгованість на протязі 30 днів з дати надіслання банком цього попередження (а.с.9). Дана вимога була отримана відповідачем ОСОБА_1 20 вересня 2014р.

Отже, предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання й був зобовязаний предявити позов до боржника протягом 3 років, а до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати, оскільки у разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобовязання строк позовної давності для звернення до суду підлягає обрахуванню від цієї дати.

До суду з позовом позивач звернувся 28 серпня 2015р., тобто в межах 3-річного строку позовної давності, а отже з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за пенею за один рік, а за іншими складовими заборгованості за кредитним договором - за весь період, а не за останні 3 роки, як зазначив суд в рішенні суду.

В звязку з викладеним не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 про те, що з нього на користь позивача могла бути стягнута заборгованість тільки за період з 20 листопада 2014р. по 08 лютого 2015р. ( кінцева дата розрахунку позивача за позовом).

Визначаючи розмір заборгованості за кредитом, який підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно тексту позовної заяви, позивач просив стягнути заборгованість за кредитним договором станом на 09 лютого 2015року у сумі 28028,22 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 699477,61 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом, у тому числі простроченої 21345,62 доларів США; заборгованості по сплаті відсотків, у тому числі простроченої 2964,70 доларів США; пені за прострочення сплати кредиту в сумі 442,13 доларів США; заборгованості по сплаті комісії, в тому числі простроченої 775,77 доларів США; штрафу за порушення умов кредитного договору у сумі 2500 доларів США.

У задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу судом відмовлено і рішення суду в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Стягуючи заборгованість за процентами, суд помилково збільшив суму до 4919,55 доларів США. Тому доводи апеляційної скарги в цій частині є обгрунтованими.

Оскільки відповідач ОСОБА_1 був не згоден з розрахунком розміру заборгованості, за клопотанням його представника під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції була призначена судова економічна експертиза. Відповідно до висновку експерта Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України № 09/3-246 від 04 жовтня 2017 року, проведеним дослідженням відповідно до наданих документів, нарахування банку, відображені в розрахунку заборгованості, не відповідають положенням укладеного між ОСОБА_1 та банком умовам кредитного договору № 08/03/2008/840-К813 від 24.03. 2008р. Також в висновку експерта зазначено, що заборгованість за даним кредитним договором станом на 09.02.2015р. становить 23238,50 доларів США та складається з: заборгованості по основному тілу кредита у розмірі 20057,27 доларів США; заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 2793,90 доларів США; заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 19,29 доларів США та заборгованості по пені за період з 16 травня 2014р. по 09.02.2015р. у розмірі 368,04 доларів США.

Враховуючи передбачений законом 3-річний строк позовної давності для звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості з боржника, який вираховується від дати звернення до суду та річний строк позовної давності для звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості по пені ( ст. 258 ЦК України), з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по основному тілу кредита у розмірі 20057,27 доларів США, що на день винесення рішення апеляційним судом по курсу НБУ становить 539107,33грн.; заборгованість по відсоткам за користування кредитом у розмірі 2793,90 доларів США, що що на день винесення рішення апеляційним судом по курсу НБУ становить 75095,56грн.

Крім того, з боржника ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь позивача пеня за період з 28 серпня 2014р. по 09 лютого 2015 року у розмірі 1765,04 грн.

Визначаючи розмір заборгованості за пенею, який підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно висновку експерта Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України № 09/3-246 від 04 жовтня 2017 року, сума пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення за період з серпня 2014р. по 15.09.2014р. становить 41,70 доларів США, що по курсу НБУ станом на 15.09.2014р. становить 537,94 грн.; сума пені за період з 16.09.2014р. по 15.10.2014р. становить 33,86 доларів США, що по курсу НБУ станом на 15.10.2014р. становить 438,55 грн.; сума пені за період з 16.10.2014р. по 14.11.2014р. становить 25,95 доларів США, що по курсу НБУ станом на 14.11.2014р. становить 399,95 грн.; сума пені за період з 15.11.2014р. по 15.12.2014р. становить 16,87доларів США, що по курсу НБУ станом на 15.12.2014р. становить 265,87 грн.; сума пені за період з 16.12.2014р. по 15.01.2015р. становить 7,78 доларів США, що по курсу НБУ станом на 15.01.2015р. становить 122,73 грн. Таким чином, загальна сума пені, яка підлягає стягненню становить 1765,04 грн. (537,94 грн.+ 438,55 грн.+ 399,95 грн. + 265,87 грн.+ 122,73 грн.= 1765,04 грн.).

При цьому колегія суддів враховує також те, що пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобовязання, яка, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобовязання, передбачає додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобовязання.Оскільки виконання договірних зобовязань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, а умовами договору про надання кредиту в іноземній валюті передбачено сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу, то разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й пеню в іноземній валюті з переведенням її в національну за курсом, установленим НБУ на час розрахунку.

Експертом розрахунок заборгованості за кредитним договором, у тому числі пені, наведений в іноземній валюті, тому колегія суддів визначила її гривневий еквівалент з переведенням її в національну валюту за курсом, установленим НБУ на час розрахунку, що узгоджується з вимогами частини другої статті 192, частини третьої статті 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» .

Саме про таке застосування зазначених норм права йде мова в тексті постанови Верховного Суду України від 15 травня 2017р.

Доводи представника відповідача ОСОБА_1 про недійсність умов кредитного договору щодо пені та її розміру, з урахуванням положень ст. 627 ЦК України, якою передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, не заслуговують на увагу, оскільки свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам визначити умови такого договору. Кредитний договір між сторонами був укладений з урахуванням волевиявлення апелянта, оскільки підписи на договорі є доказом того, що сторони погодилися з його умовами, в тому числі і з валютою кредитування, з випадками нарахування пені та її розміром. З вимогами про визнання цих умов договору недійсним відповідач ОСОБА_1 до суду не звертався. В апеляційній скарзі на ці доводи не посилався.

Що стосується вимог про стягнення заборгованості по комісії, то дані вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, ст. Закону України «Про захист прав споживачів», у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору. А відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 , банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. При цьому законодавством визначено декілька наслідків невідповідності правочину нормам актів цивільного законодавства: недійсність правочину або його нікчемність у випадках, визначених законом (стаття 215 ЦК України).

За положеннями частини другої статті 215 ЦК України правочин є нікчемним, якщо його недійсність прямо встановлена законом. Визнання у такому випадку правочину недійсним в окремому порядку не вимагається. Зазначені положення законодавства поширюються як на договори як вид правочинів загалом, так і на окремі положення певних видів договорів, зокрема договорів кредиту.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року. За положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Суд першої інстанції, дійшовши висновку про необхідність стягнення заборгованості по комісії, на зазначені положення статі 11 Закону України «Про захист прав споживачів» уваги не звернув та не дав аналізу тому, що умовами кредитного договору передбачено комісію за у вигляді плати за управління кредитом щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами, за консультації по кредитним операціям, за користування кредитом, що фактично є платою за обслуговування кредиту, в той час, коли обслуговування кредиту не є послугою зі споживчого кредитування у розумінні цього Закону, а бакн не має права встановлювати платежі, які споживач повинен сплатити на користь банку за дії, які не є послугою банку.

Саме про таке застосування положень зазначеного вище Закону йдеться в постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017р. по справі № 6-2071цс16.

З урахуванням викладеного, в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по комісії слід відмовити. Питання про зарахування раніше сплачених сум комісії за кредитним договором в рахунок погашення заборгованості з урахуванням умов кредитного договору щодо черговості сплати платежів може бути вирішено за самостійним позовом відповідача до позивача про повернення даних коштів чи зарахування їх в рахунок погашення заборгованості, якого по даній справі заявлено не було.

Приймаючи рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідача ОСОБА_1 в солідарному порядку з відповідачкою ОСОБА_2, яка є поручителем відповідача ОСОБА_1, суд не врахував, що відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Але згідно ч.4 статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга стаття 251 та частина друга стаття 252 ЦК України).

У справі яка переглядається, договором поруки не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що його дія закінчується належним виконанням позичальником взятих на себе зобовязань за кредитним договором чи виконанням порпучителем своїх зобовязань, згідно з умовами договору поруки.

Таким чином, у договорі поруки не встановлено строку її дії відповідно до статті 252 ЦК України, а тому підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Отже, порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, сплив цього строку припиняє субєктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків.

У кредитному договорі з урахуванням додаткової угоди до нього, строк виконання основного зобовязання чітко визначений: строком остаточного погашення кредиту є 15 березня 2023 року.Однак у звязку з порушенням боржником виконання зобовязання за кредитним договором банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України використав право достроково стягнути з позичальника та поручителя заборгованість за кредитним договором, надіславши відповідачам попередження вимогу від 10.09.2014р. про дострокове погашення кредиту, в якому запропонував відповідачам сплатити заборгованість на протязі 30 днів з дати надіслання банком цього попередження. Дана вимога була отримана відповідачем ОСОБА_1 20 вересня 2014р.

Отже, предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання й був зобовязаний предявити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати, оскільки у разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобовязання строк позовної давності для звернення до суду підлягає обрахуванню від цієї дати.

Саме про таке застосування норми частини четвертої статті 559 ЦК України йдеться в постановах Верховного Суду України від 21 січня 2015 року (№ 6-190цс14) та від 27 січня 2016 року (№ 6-990цс15), від 22 червня 2016( № 6-368цс16), від 09.09.2015року( № 6-933цс15), від 11 листопада 2015року( № 6-2056 цс15), тощо.

Змінивши строк виконання основного зобовязання, банк звернувся до суду із зазначеним позовом лише 28 серпня 2015р., тобто з пропуском шестимісячного строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України.

Таким чином, у справі, яка переглядається, суд ухваливши рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором солідарно з боржника та поручителя, безпідставно не застосував норму частини четвертої статті 559 ЦК України та не врахував, що на момент звернення банку із зазначеним позовом порука припинилася.

З урахуванням викладеного, рішення суду в частині стягнення з поручителя ОСОБА_2 в солідарному порядку з боржником ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» заборгованості за кредитним договором слід скасувати та ухвалити в цій частині позовних вимог нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2

Проаналізувавши вказані вище обставини по справі у їх сукупності, а також розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що неправильне застосування судом зазначених вище норм матеріального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення справи в його оскаржуваній частині, а тому судове рішення в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» заборгованості за кредитним договором № 08/03/2008/840-К813 від 24 березня 2008року станом на 09 лютого 2015 року у розмірі 22851,17 доларів США, що на день винесення рішення апеляційним судом по курсу НБУ становить 614202,89 грн., яка складається з заборгованості по основному тілу кредита у розмірі 20057,27 доларів США, що на день винесення рішення апеляційним судом по курсу НБУ становить 539107,33грн.; заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 2793,90 доларів США, що на день винесення рішення апеляційним судом по курсу НБУ становить 75095,56 грн., та заборгованості по пені у розмірі 1765,04 грн.

У задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості на користь позивача з ОСОБА_2 в солідарному порядку з ОСОБА_1 слід відмовити.

Визначаючи розмір судових витрат, які підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Оскільки позов задоволено частково у розмірі 88%, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір також частково пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 3215,52 грн. (3654 грн.:100%х 88%=3215,52 грн.). грн.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, судова колеія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 02 березня 2017 року в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитним договором № № 08/03/2008/840-К813 від 24 березня 2008р. станом на 09 лютого 2015 року у розмірі 22851,17 доларів США, що еквівалентно 614202грн.89 коп., яка складається з заборгованості по основному тілу кредита у розмірі 20057,27 доларів США, що еквівалентно 539107грн.33коп.; заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 2793,90 доларів США, що еквівалентно 75095грн.56коп., та заборгованість по пені у розмірі 1765,04 грн.

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № № 08/03/2008/840-К813 від 24 березня 2008р. станом на 09 лютого 2015 року відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 3215 грн. 52 коп.

Рішення набирає законної сили негайно після його проголошення, але може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили в касаційному порядку.

Головуючий

Судді