Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1147/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Карпенко О. Л.
УХВАЛА

Іменем України

29.06.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого Карпенка О.Л.,

суддів : Гайсюка О.В., Мурашка С.І.,

за участю секретаря Яковлєвої Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Олександрійського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання неправомірною відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зобовязання вчинити дію за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 7 квітня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

31 жовтня 2016 року ОСОБА_2 звернувся в Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області з вказаним позовом до приватного нотаріуса Олександрійського міського нотаріального округу ОСОБА_3

Позивач посилався на те, що він є спадкоємцем за заповітом від 28 травня 2001 року ОСОБА_4, померлого 6 листопада 2013 року. Він у встановлений законом строку звернувся до відповідача із заявою про прийняття спадщини, а 5 грудня 2013 року до відповідача із заявою про прийняття спадщини за заповітом від 6 квітня 2010 року звернувся ОСОБА_5

На заяву позивача про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом відповідач листом відмовила у звязку з тим, що рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області заповіт ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5, посвідчений директором Олександрійського геріатричного пансіонату з спеціальним відділенням 6 квітня 2010 року, зареєстрований за № 248, визнаний недійсним, але це чинність попереднього заповіту на користь позивача не відновлює. Він вважає таку відмову неправомірною так, як заповіт на користь ОСОБА_5 судом недійсним не визнавався, цей заповіт є нікчемним у звязку з недотриманням порядку його посвідчення. Ця обставина має суттєве значення, але нотаріус її не врахував. Крім того, підписи від імені спадкодавця у заповітах від 2001 року на користь позивача і від 2010 року на користь ОСОБА_6, на думку позивача, відрізняються один від одного, що свідчить про відсутність волевиявлення ОСОБА_4 на складення заповіту.

Посилаючись на ці обставини позивач просив суд визнати неправомірною відмову відповідача у видачі йому свідоцтва про право на спадщину та зобовязати відповідача видати йому свідоцтво про право на спадщину за заповітом, складеним ОСОБА_4 28 травня 2001 року на земельну частку (пай), зазначену в сертифікаті на право на земельну частку (пай) серії КР № 0208798 від 26 жовтня 1998 року.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 7 квітня 2017 року позов задоволено частково. Суд визнав відмову приватного нотаріуса Олександрійського міського нотаріального округу ОСОБА_3 у видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за заповітом визнати неправомірною. У задоволенні решти вимог - відмовив.

У апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині, якою йому відмовлено у позові та ухвалити нове рішення, яким зобовязати відповідача видати йому свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну частку (пай).

Позивач скаржиться на неправильність встановлення судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

У судовому засіданні позивач та його представник - адвокат ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу та надали пояснення про те, що правові наслідки нікчемного заповіту є відмінними від наслідків заповіту, визнаного судом недійсним. Нікчемний заповіт не скасовує дію попереднього заповіту. Крім того, посилання суду на те, що за життя спадкодавця змінився обєкт його права власності, а саме: земельний пай було виділено в натурі, а розпорядження на користь позивача на це майно спадкодавець не зробив є неправильним так, як ОСОБА_4 не отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, то у нього не виникло право власності на неї, спадкодавець на час своєї смерті лишався власником земельного паю.

Відповідач, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи (а. с. 136), в судове засідання не зявився, надіслав письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності та відсутності представника.

Згідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції в частині визнання неправомірними дій нотаріуса сторонами не оскаржується, приймаючи до уваги встановлені ст. 303 ЦПК України межі розгляду справи апеляційним судом, колегія суддів не здійснює перевірку законності і обґрунтованості рішення в цій частині.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах клопотання позивача та доводів його апеляційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області вважає, що скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

У справі, законність і обґрунтованість судового рішення у якій перевіряється, суд першої інстанції встановив такі факти й обставини.

Згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії КР № 0208798 від 26 жовтня 1998 року ОСОБА_8 належало право на земельну частку (пай) розміром 6,57 га в умовних кадастрових гектарах (а.с.12).

З 2 січня 1999 року по день своєї смерті ОСОБА_4 проживав та був зареєстрований в Олександрійському геріатричному пансіонаті з спеціальним відділенням (а.с. 36-37).

28 травня 2001 року ОСОБА_4 склав заповіт відповідно якому заповів ОСОБА_2 земельну частку (пай), належну йому на праві приватної власності. Заповіт був посвідчений головою Богданівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області та зареєстрований в реєстрі за № 15 (а.с. 40 зворотний бік).

25 квітня 2002 року на ім`я ОСОБА_4 виготовлено державний акт на право приватної власності на землю серія ІІІ-КР № 026840 на земельну ділянку кадастровий номер :07:000:0297 площею 5.69 га, яка розташована на території Богданівської сільської ради (а.с.58).

6 квітня 2010 року ОСОБА_4 склав заповіт, відповідно якого усе своє майно, що належатиме йому на день смерті і на що матиме право заповів ОСОБА_5 Заповіт посвідчений директором Олександрійського геріатричного пансіонату з спеціальним відділенням ОСОБА_9 та зареєстрований у реєстрі № 248 (а.с.47).

6 листопада 2013 року ОСОБА_4 помер.

18 листопада 2013 року ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Олександрійського міського нотаріального округу ОСОБА_3 з заявою про прийняття спадщини за заповітом від 28 травня 2001 року (а.с. 35). Нотаріусом заведена спадкова справа № 59/2013.

5 грудня 2013 року до приватного нотаріуса Олександрійського міського нотаріального округу ОСОБА_3 з заявою про прийняття спадщини за заповітом від 6 квітня 2010 року звернувся ОСОБА_5 (а.с.46).

Ні ОСОБА_2, ні ОСОБА_5 не являються спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_4

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 4 лютого 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним та в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним було відмовлено (а. с. 13-15).

Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 10 березня 2016 року, яке набрало законної сили 20 березня 2016 року, ОСОБА_2 у задоволенні його вимог про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування відмовлено (а. с. 16-21).

5 квітня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до відповідача по справі з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на право на земельну частку (пай) площею 6.57 га в умовних кадастрових гектарах, згідно Сертифікату серії КР № 0208798 від 26.10.1998 року (а. с.66 ).

Приватний нотаріус ОСОБА_3 листами від 4 травня 2016 року та від 14 вересня 2016 року відмовила ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Відмова мотивована тим, що за результатами судових рішень заповіт, посвідчений 6 квітня 2010 року директором Олександрійського геріатричного пансіонату з спеціальним відділенням ОСОБА_9 та зареєстрований у реєстрі № 248 визнаний недійсним, що чинність попереднього заповіту не відновлює (а. с. 67).

Відмовляючи частково в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням суду встановлено нікчемність заповіту ОСОБА_4, складеного 6 квітня 2010 року на користь ОСОБА_6 Цей останній заповіт скасовує дію раніше складеного на користь позивача заповіту, а встановлення нікчемності заповіту не поновлює дію попереднього.

Крім того суд вважав, що спадщина відкрилася щодо належної спадкодавцю земельної ділянки. а не земельного паю, що унеможливлює зобовязання відповідача видати свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду, яке оскаржується, колегія суддів виходить з такого.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України).

Право на заповіт здійснюється особисто (ч. 2 ст. 1234 ЦК України).

Заповіт є одностороннім правочином в розмінні ст. 202 ЦК України.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину сформульовані у ст. 203 ЦК України. Так згідно ч. 3 вказаної статті Кодексу волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно норм ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених ст. ст. 225 і 231 цього Кодексу.

Зі змісту вказаних норм цивільного законодавства можна зробити висновок, що до моменту своєї смерті фізична особа, яка має право на заповіт, вільно та на власний розсуд може скасувати свій заповіт, змінити його або скласти новий заповіт.

За загальним правилом, закріпленим у ст. 1254 ЦК України, складення спадкодавцем нового заповіту має одним з правових наслідків - скасування попереднього заповіту.

Частино 1 ст. 1257 ЦК України встановлено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Суд першої інстанції, дослідив наявну у справ копію заповіту ОСОБА_4 від 6 квітня 2010 року, посвідчений директором Олександрівського геріатричного пансіонату з спеціальним відділенням ОСОБА_9, в якому проживав спадкодавець (а. с. 47), але в якому відсутні відомості про його посвідчення при свідках, як це передбачено ч. 1 ст. 1252 ЦК України, ч. 2 і 6 ст. 1253 України, а також суд врахував рішення Апеляційного суду кіровоградської області від 4 лютого 2015 року та рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 10 березня 2016 року і обґрунтовано виходив з нікчемності вказаного заповіту в силу ч. 1 ст. 1257 ЦК України.

До заповітів застосовуються загальні вимоги цивільного законодавства про дійсність/недійсність (нікчемність) правочину, які встановлені ст. 203, 215, 216 ЦК України.

Згідно ч. 2, ч. 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правові наслідки оспорюваних і нікчемних правочинів є спільними вони не створюють юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з їх недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Згідно ч. 4 ст. 1254 ЦК України, якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених ст. ст. 225 і 231 цього Кодексу.

Таким чином складений спадкодавцем заповіт, в тому числі недійсний (оспорюваний або нікчемний), скасовує дію попереднього. При цьому чинність попереднього заповіту поновлюється лише за наявності обставин, передбачених ст. ст. 225, 231 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про відмінність правових наслідків нікчемного та недійсного заповіту ґрунтуються на неправильному тлумаченні закону.

Останній заповіт ОСОБА_4 з підстав, передбачених ст. ст. 225, 231 ЦК України недійсним не визнавався.

Колегія суддів вважає, що за обставин справи лише у випадку доведення позивачем того факту, що заповіт від 6 квітня 2010 року складено не особисто ОСОБА_4, а іншою особою, тобто доведеності факту підробки заповіту, положення ст. 1254 ЦК України застосуванню не підлягали.

Позивач, звертаючись до суду, посилався на наявність у нього сумніву щодо належності підпису у заповіті від 6 квітня 2010 року ОСОБА_4 та невідповідність його волі заповідача, але доказів на їх підтвердження не надав, вимог про недійсність заповіту з цих підстав не предявляв.

У судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представник на питання суду пояснили, що проведення судової почеркознавчої експертизи з метою ідентифікації виконавця підпису у заповіті є неможливою у звязку з відсутністю будь-яких зразків підпису ОСОБА_4

Надана позивачем апеляційному суду довідка Олександрійського геріатричного пансіонату з спеціальним відділенням про те, що директор ОСОБА_9 не проводить з мешканцями пансіонату бесід на предмет спадкування майна, в тому числі з ОСОБА_4, не є доводить факт підробки заповіту оскільки не містить відомостей, що такий заповіт не складався взагалі.

Заповіт ОСОБА_4 від 6 квітня 2010 року не визнавався судом недійсним з підстав, передбачених ч. 3 ст. 203, ч. 2 ст. 1257 ЦК України.

Таким чином заповіт ОСОБА_4 від 6 квітня 2010 року, хоч і є нікчемним, але скасовує дію попереднього заповіту від 28 травня 2001 року, складеного на користь позивача.

Оскільки суд встановив, що позивач не являється спадкоємцем померлого ОСОБА_4 ні за заповітом, ні за законом, дійшов обґрунтованого висновку, що підстави для задоволення його вимоги про зобовязання відповідача видати свідоцтво про право на спадщину відсутні.

Крім того, рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 4 лютого 2015 року, на яке посилається позивач, встановлено той факт, що заповіт від 28 травня 2001 року є скасованим.

Згідно ч. 2 ст. 223 ЦПК України позивач позбавлений можливості оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд невірно встановив майно, щодо якого відбувається спадкування не доводять незаконність рішення суду першої інстанції так, як ці доводи можуть мати значення лише у разі доведення позивачем належності йому права на спадкування після смерті спадкодавця.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому, відповідно до ч. 1 ст.308 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 7 квітня 2017 року (в частині, яка оскаржується) залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: