справа №619/894/16-ц
провадження №2/619/62/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2017 року Дергачівський районний суд Харківської області

у складі: головуючого - судді Жорняк О.М.

за участі секретаря судового засідання Коротченко А.А.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дергачі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна та визнання права власності , суд -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернулась до Дергачівського районного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, для чого визнати за нею право власності на 1/2 частину конструктивних елементів, будівельних матеріалів, обладнання та іншого майна (за переліком, що буде уточнений після проведення будівельно-технічної експертизи), використаного в процесі будівництва недобудованого житлового будинку та господарських будівель за адресою: АДРЕСА_1.

Представником позивача ОСОБА_3- ОСОБА_1 було подано заяву про зміну позовних вимог, відповідно до якої він просив поділити спільне сумісне майно подружжя, для чого визнати за ОСОБА_3 як співзабудовником право власності на 1/2 частину збудованого за час шлюбу, але не прийнятого в експлуатацію об'єкта незавершеного будівництва - житлового будинку та господарських будівель за адресою: АДРЕСА_1.

В обгрунтування позову позивач посилаєтьтся на те,що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено 10.08.1990 року, про що зроблено актовий запис № 453 (повторне свідоцтво про одруження серія НОМЕР_1 видане 25.06.1997 року).

Шлюб було розірвано 25.11.1998 року, про що зроблено актовий запис № 286 (свідоцтво про розірвання шлюбу серія НОМЕР_2).

24.01.1992 року, тобто під час шлюбу, ОСОБА_2 уклав договір купівлі-продажу, за яким він придбав жилий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до п.1 договору на земельній ділянці розміром 1200 кв.м. розташований жилий дерев'яний будинок літ. А-1 жилою площею 19,10 кв.м. До будинку примикають надвірні будівлі: сарай літ. а3.

Право власності на вказаний будинок в цілому було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 Дергачівським бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі № 4 за реєстровим номером 716 від 06.02.1992 року.

Рішенням № 167 виконавчого комітету Пересічанської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 14.07.1992 року відповідачу було дозволено знести старий будинок та побудувати замість нього новий житловий будинок А-1 по типовому проекту № 144-24-89/1, а також закріплено за домоволодінням № 6 земельну ділянку площею 1500 кв.м. та лишок в розмірі 100 кв.м.

На виконання цього рішення сторони знесли старий будинок та на його місці звели недобудований будинок.

З наявного у справі технічного паспорту та матеріалів інвентарної справи на домоволодіння за адресою: Харківська область, Дергачівський район, АДРЕСА_1 видно, що на земельній ділянці розташований будинок «А-1» 1995 року побудови загальною площею 61,6 кв.м., жилою площею 33,9 кв.м. з недобудованим мезоніном «Мз» площею 37,6 кв.м., верандою «а-2» 1994-1995 року побудови площею 26,0 кв.м., ганком «а» 1995 року побудови площею 3,3 кв.м., а також надвірні будівлі - погріб «Б» 1996 року побудови площею 15,6 кв.м., вбиральня «Г» 1992 року побудови площею 1,6 кв.м., недобудований гараж «Д» 1993 року побудови площею 59,1 кв.м., навіс «Е» 1997 року побудови площею 16,4 кв.м., навіс «И» 2002 року побудови площею 24,1 кв.м., оглядна яма «д» 1995 року побудови площею 3,1 кв.м., ворота «№1» 1995 року, огорожа «№2» 1995 року, огорожа «№3» 1997 року, колодязь № 4 2004 року, зливна яма «Ж» 1997 року побудови, зливна яма «З» 1997 року побудови.

Технічний паспорт та матеріали інвентарної справи не містять відомостей про наявність в домоволодінні об'єктів самочинного будівництва. Натомість в технічному паспорті проставлено штампи, які містять розділи «Згідно проекту» та «Фактично», що відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Держбуду України від 24.05.2001 року № 127 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 року за № 582/5773, свідчить про законність здійснення ними будівництва.

Побудова будинку «А-1», мезоніну «Мз», веранди «а-2», ганку «а», погрібу «Б», вбиральні «Г», гаражу «Д», навісу «Е» 1997 року, оглядної ями «д», воріт «№1», огорожі «№2», огорожі «№3», зливної ями «Ж», зливної ями «З» до 1997 року включно, були здійснені під час шлюбу між сторонами.

Відповідно до довідки Дергачівського міжміського бюро технічної інвентаризації від 10.07.1997 р станом на момент видачі довідки готовність незакінченого будівництвом двоповерхового жилого будинку, що в АДРЕСА_1, складає 81%.

Висновком судової будівельно-технічної експертизи № 2564 від 21.09.2007 року встановлено, що на момент проведення експертизи готовність житлового будинку літ. «А-1» становить 100%, мезоніну літ. «Мз» 47%, надвірних споруд 100%, окрім гаражу літ. «Д» 56%.

На даний час відповідачем не вчинено дії для прийняття вказаного будинку до експлуатації та проведення державної реєстрації права власності на нього, тобто вказаний будинок лишається недобудованим (об'єктом незавершеного будівництва).

Разом з тим даний будинок використовується відповідачем для проживання його сім'ї у кількості 7 осіб, про що свідчить довідка про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб , що свідчить про придатність даного будинку для використання в якості житла.

У вересні 2015 року вона звернулась до відповідача із позовними вимогами про встановлення порядку користування недобудованим жилим будинком, господарськими будівлями та земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1, просила виділити в користування їй як співвласнику жилу кімнату площею 15,8 кв.м., залишивши в спільному користуванні сторін допоміжні й підсобні приміщення будинку, а також господарські будівлі і земельну ділянку.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 08.12.2015 року, яке сторонами не оскаржувалось, в задоволенні позову було відмовлено з посиланням на те, що спірний будинок досі не прийнятий до експлуатації, а тому визначити порядок користування ним як об'єктом нерухомості неможливо.

Вищезаначені обставини змусили її звернутися до суду за захистом порушенихз та не визнаних прав.

Представник позивача ОСОБА_3- ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував,вважаючи його не обгрунтованим та звернувся до суду із клопотанням про застосування строку позовної давності.

Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази в сукупності, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З представлених доказів, наявних у матеріалах справи, вбачається,що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено 10.08.1990 року, про що зроблено актовий запис № 453 (повторне свідоцтво про одруження серія НОМЕР_1 видане 25.06.1997 року).

Шлюб було розірвано 25.11.1998 року, про що зроблено актовий запис № 286 (свідоцтво про розірвання шлюбу серія НОМЕР_2).

24.01.1992 року, тобто під час шлюбу, ОСОБА_2 уклав договір купівлі-продажу, за яким він придбав жилий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до п.1 договору на земельній ділянці розміром 1200 кв.м. розташований жилий дерев'яний будинок літ. А-1 жилою площею 19,10 кв.м. До будинку примикають надвірні будівлі: сарай літ. а3.

Право власності на вказаний будинок в цілому було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 Дергачівським бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі № 4 за реєстровим номером 716 від 06.02.1992 року.

Дергачівським районним судом Харківської області під час розгляду справи № 619/6009/14-ц у рішенні від 04.06.2015 , залишеному без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 09.07.2015 , було встановлено наступне:

«Оскільки право власності на дерев'яний жилий будинок, який знаходиться за адресою: Харківська область, Дергачівський район, АДРЕСА_1, набуте ОСОБА_2 за час шлюбу з позивачем, то зазначений будинок є спільною сумісною власністю сторін».

Дані обставини не оспорювались сторонами.

За ч.3 ст.61 ЦПК обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, судами раніше було встановлено, що жилий будинок за адресою: Харківська область, Дергачівський район, АДРЕСА_1, придбаний ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 24.01.1992 , є спільною сумісною власністю сторін, а тому суд відхиляє заперечення відповідача ОСОБА_2 щодо придбання ним вказаного будинку за грошові кошти, що нібито були подаровані йому матір'ю та в силу цього належали йому особисто.

Рішенням № 167 виконавчого комітету Пересічанської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 14.07.1992 відповідачу було дозволено знести старий будинок та побудувати замість нього новий житловий будинок А-1 по типовому проекту № 144-24-89/1, а також закріплено за домоволодінням № 6 земельну ділянку площею 1500 кв.м. та лишок в розмірі 100 кв.м.

На виконання цього рішення сторони знесли старий будинок та на його місці звели недобудований будинок.

З наявного у справі технічного паспорту та матеріалів інвентарної справи на домоволодіння за адресою: Харківська область, Дергачівський район, АДРЕСА_1 видно, що на земельній ділянці розташований будинок «А-1» 1995 року побудови загальною площею 61,6 кв.м., жилою площею 33,9 кв.м. з недобудованим мезоніном «Мз» площею 37,6 кв.м., верандою «а-2» 1994-1995 року побудови площею 26,0 кв.м., ганком «а» 1995 року побудови площею 3,3 кв.м., а також надвірні будівлі - погріб «Б» 1996 року побудови площею 15,6 кв.м., вбиральня «Г» 1992 року побудови площею 1,6 кв.м., недобудований гараж «Д» 1993 року побудови площею 59,1 кв.м., навіс «Е» 1997 року побудови площею 16,4 кв.м., навіс «И» 2002 року побудови площею 24,1 кв.м., оглядна яма «д» 1995 року побудови площею 3,1 кв.м., ворота «№1» 1995 року, огорожа «№2» 1995 року, огорожа «№3» 1997 року, колодязь № 4 2004 року, зливна яма «Ж» 1997 року побудови, зливна яма «З» 1997 року побудови.

Технічний паспорт та матеріали інвентарної справи не містять відомостей про наявність в домоволодінні об'єктів самочинного будівництва. Натомість в технічному паспорті проставлено штампи, які містять розділи «Згідно проекту» та «Фактично», що відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Держбуду України від 24.05.2001 року № 127 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 року за № 582/5773, свідчить про законність здійснення сторонами будівництва.

Виходячи з даних про рік побудови окремих складових частин житлового будинку та надвірних будівель, суд доходить висновку про побудову будинку «А-1», мезоніну «Мз», веранди «а-2», ганку «а», погрібу «Б», вбиральні «Г», гаражу «Д», навісу «Е» 1997 року, оглядної ями «д», воріт «№1», огорожі «№2», огорожі «№3», зливної ями «Ж», зливної ями «З» до 1997 року включно, тобто під час шлюбу між сторонами.

Відповідно до довідки Дергачівського міжміського бюро технічної інвентаризації від 10.07.1997 р станом на момент видачі довідки готовність незакінченого будівництвом двоповерхового жилого будинку, що в АДРЕСА_1, складає 81%.

Висновком судової будівельно-технічної експертизи № 2564 від 21.09.2007 встановлено, що на момент проведення експертизи готовність житлового будинку літ. «А-1» становить 100%, мезоніну літ. «Мз» 47%, надвірних споруд 100%, окрім гаражу літ. «Д» 56%.

На даний час відповідачем ОСОБА_2не вчинено дії для прийняття вказаного будинку до експлуатації та проведення державної реєстрації права власності на нього, тобто вказаний будинок лишається недобудованим (об'єктом незавершеного будівництва).

Разом з тим даний будинок використовується відповідачем для проживання його сім'ї у кількості 7 осіб, про що свідчить довідка про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб , що свідчить про придатність даного будинку для використання в якості житла.

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до ОСОБА_2 із позовними вимогами про встановлення порядку користування недобудованим жилим будинком, господарськими будівлями та земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1, просила виділити в користування їй як співвласнику жилу кімнату площею 15,8 кв.м., залишивши в спільному користуванні сторін допоміжні й підсобні приміщення будинку, а також господарські будівлі і земельну ділянку.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 08.12.2015 року, яке сторонами не оскаржувалось, в задоволенні позову було відмовлено з посиланням на те, що спірний будинок досі не прийнятий до експлуатації, а тому визначити порядок користування ним як об'єктом нерухомості неможливо.

При цьому суд з посиланням на ч.3 ст.331 ЦК вказав, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна), та дійшов висновку, що позивачем обраний невірний спосіб захисту, але це не позбавляє її права звернутись до суду з позовом про визнання права власності на частину об'єкта незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1, Дергачівський район, Харківська область, як спільного майна подружжя.

Відповідно до п.15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК).

У зв'язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна.

Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), (чинного на час будівництва спірного будинку) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Аналогічні норми містяться і в ст.ст. 60, 63, 70 СК України, ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 ЦК України.

Майном відповідно до ч. 1 ст. 190 та ст. 179 ЦК України є окремі речі, сукупність речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки.

В постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 у справі № 6-47цс16 суд встановив наступне: статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об'єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об'єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об'єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об'єкт будівництва (об'єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб'єктивних майнових, а також зобов'язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб'єктивних цивільних прав стосовно об'єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об'єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

При цьому суд може визнати право на частину об'єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року.

За ч.1 ст.360-7 ЦПК висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Виходячи із наведених норм, суд приходить до висновку, що спірний об'єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об'єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, а тому позовні вимоги є обгрунтованими.

Таким чином, збудований за час шлюбу, але не прийнятий в експлуатацію об'єкт незавершеного будівництва - житлового будинку та господарських будівель за адресою: АДРЕСА_1, - належить сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя і може бути поділений між ними.

У разі, якщо майно неможливо поділити в натурі, а сторона не згодна на отримання грошової компенсації вартості своєї частини, то суд здійснює поділ спільного майна шляхом визнання за сторонами права власності на ідеальні частки у майні.

З огляду на норми ст 28 КпШС в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

При цьому суд враховує, що станом на розірвання шлюбу відсоток готовності вказаного об'єкту незавершеного будівництва складав 81% (81/100), а тому спільною сумісною власністю подружжя є об'єкт незавершеного будівництва у вказаному обсязі, тобто за позивачкою як співзабудовником в порядку поділу слід визнати право власності на ? частину збудованого за час шлюбу, але не прийнятого в експлуатацію об'єкта незавершеного будівництва - житлового будинку та господарських будівель9готовністю 81%) за адресою: АДРЕСА_1.

Вирішуючи клопотання відповідача про застосування позовної давності, суд виходить з наступного.

У серпні 1999 року позивач звернулась до відповідача із позовом, в якому вимагала поділити спільно нажите майно подружжя, визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 12.10.2011 року по справі № 2010/2-2/11 позовну заяву було залишено без розгляду.

У грудні 2014 року позивач звернулась до відповідача із позовом, в якому вимагала стягнути з нього грошову компенсацію на її користь за ? частину вимогами про стягнення грошової компенсації за 1/2 частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 у сумі 320000 грн. При цьому в позовній заяві позивач посилалась на те, що розподіл будинку під час попереднього розгляду був неможливим у зв'язку із його недобудованістю.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 04.06.2015 року у справі № 619/6009/14-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 09.07.2015 року, в задоволенні позову було відмовлено у зв'язку із спливом строку позовної давності для заявлення такої вимоги.

Відповідач вважає, що вимоги, заявлені позивачкою в даному провадженні, є тотожними тим, що вже розглядались судами, з огляду на те, що спір заявлено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Дослідивши вказані позовні заяви та рішення судів, суд прийшов до наступного.

В зазначених судових провадженнях спір між сторонами тривав щодо поділу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, тобто об'єкту, який не існує, оскільки цей будинок є недобудованим, він не прийнятий до експлуатації, право власності за сторонами на нього не зареєстровано і поділ його саме як житлового будинку не може бути проведений.

В даній справі позивач звернулась з вимогою поділити між сторонами як співзабудовниками збудований за час шлюбу, але не прийнятий в експлуатацію об'єкт незавершеного будівництва - житлового будинку та господарських будівель за адресою: АДРЕСА_1. Спір щодо даного майна не був досі предметом розгляду суду, а тому предмети позовів не співпадають між собою.

Відповідачем не наведені підстави, в силу яких право спільної сумісної власності подружжя на спірне майно для позивача могло припинитись в силу вимог закону.

Також зазначеними рішеннями судів позивача ОСОБА_3 не було позбавлено права на спільне сумісне майно подружжя, а майно, що було предметом спору, не було визнано особистою власністю відповідача ОСОБА_2 Тому, незважаючи на відмову у поділі спірного майна шляхом присудження позивачу грошової компенсації за її частину, це майно після закінчення судового розгляду залишилось у спільній сумісній власності сторін.

За ст. 256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За ст. 257 ЦК загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За ч.1 ст.261 перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки між сторонами досі не виникав спір щодо прав на об'єкт незавершеного будівництва як спільне сумісне майно подружжя, то і перебіг строку позовної давності щодо нього не розпочинався.

Відповідач з моменту розірвання шлюбу проживає в приміщеннях недобудованого будинку і повністю ними користується, а позивач позбавлений можливості володіти та користуватись спільним майном.

За ст.358 ЦК кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Позивач звернулась до відповідача із письмовою вимогою від 17.08.2015 , в якій пояснила, що їй потрібна площа у вказаному недобудованому будинку для свого власного проживання або ж для проживання її доньки з онукою, які потребують поліпшення житлових умов. Повідомила, що як співвласник бажає використовувати частину будинку на власний розсуд. Просила визначити з нею на договірній основі тимчасовий (до врегулювання питання про припинення спільної власності) порядок користування приміщеннями будинку, господарських будівель та подвір'я.

Дана вимога була отримана відповідачем, але залишена без відповіді.

Відповідно до викладеного права позивача як власника спірного майна були порушені відповідачем у серпні 2015 року, коли позивач дізналась, що не може навіть користуватись належним їй на праві спільної сумісної власності об'єктом незавершеного будівництва.

Суд погоджується з твердженням представника позивача, що саме з цього моменту почав спливати строк позовної давності щодо вимог про поділ об'єкту незавершеного будівництва, а тому станом на момент звернення з позовом у березні 2016 року цей строк не сплив.

Виходячи з викладеного, у задоволенні клопотання відповідача про застосування строку позовної давності слід відмовити.

За ч.1 ст. 88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

За ч.3 ст.88 ЦПК якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

У зв'язку із цим суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 640,00 гривень..

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 10,11, 57,60,61 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 задовольнити повністю.

Поділити спільне сумісне майно подружжя та визнати за ОСОБА_3 як співзабудовником право власності на 1/2 частину збудованого за час шлюбу, але не прийнятого в експлуатацію об'єкта незавершеного будівництва (готовністю 81%) - житлового будинку та господарських будівель, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір в дохід держави в розмірі 640,00 гривень

Рішення може бути оскаржена в апеляційному порядку в судову палату по цивільних справах апеляційного суду Харківської області через Дергачівський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя О. М. Жорняк