Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Маляренка А.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, служба у справах дітей Миколаївської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 27 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 13 березня 2008 року між ним та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 167 000 грн. на строк до 120 місяців, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,5 % річних. У забезпечення виконання вказаних кредитних зобов'язань 13 березня 2008 року між банком та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку позивачу квартиру АДРЕСА_1. Зобов'язання за вказаним кредитним договором ОСОБА_5 з травня 2010 року належним чином не виконувала. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 вересня 2012 року на користь банка з позичальника стягнуто 171 404,70 грн., проте рішення суду так і не виконано. Станом на 08 вересня 2015 року заборгованість ОСОБА_5 за вказаним кредитним договором становить 427 826,40 грн., з яких: 123 313,02 грн. - заборгованість за основним кредитом, 93 584,36 грн. - заборгованість зі сплати відсотків, 210 929,02 грн. - пеня.

Враховуючи викладене, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» просило звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, а кошти, отримані від реалізації квартири, направити на погашення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 лютого 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 27 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 за кредитним договором від 13 березня 2008 року станом на 28 вересня 2015 року у розмірі 368 424,89 грн., з якої: заборгованість за кредитом - 123 313,02 грн., заборгованість за відсотками - 93 584,36 грн., пеня - 151 527,51 грн., звернуто стягнення на підставі іпотечного договору від 13 березня 2008 року, укладеного між ПАТ «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_4, на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_4 Реалізацію предмета іпотеки зобов'язано здійснити шляхом продажу предмета іпотеки у порядку процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог закону України «Про іпотеку» з початковою ціною предмета іпотеки, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій), на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову частково, суд апеляційної інстанції виходив із того, що боржник не виконала взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, унаслідок чого виникла заборгованість, тому іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

При цьому суд звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом його реалізації на прилюдних торгах за ціною, не нижчою за визначену в процесі виконавчого провадження згідно із Законом України «Про виконавче провадження».

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанцій повністю погодитися не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 13 березня 2008 року між банком та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 167 000 грн. на строк до 120 місяців, тобто до 13 березня 2018 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,5 % річних.

У забезпечення виконання вказаних кредитних зобов'язань 13 березня 2008 року між банком та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Судом встановлено, що кредитні зобов'язання ОСОБА_5 належним чином не виконувала.

У грудні 2011 року банк звертався з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, який рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 вересня 2012 року задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь банку 171 404,70 грн. заборгованості за кредитом, визначеної станом на 30 листопада 2011 року, у тому числі: заборгованість за тілом кредиту - 150 464,80 грн., заборгованість зі сплати відсотків - 17 939,86 грн., пеня - 3 000 грн.

08 жовтня 2012 року Ленінським районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист щодо примусового виконання зазначеного рішення суду.

Постановою державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва від 04 грудня 2015 року вказаний вище виконавчий лист повернуто банку без виконання з посиланням на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відповідно до наданого банком розрахунку станом на 08 вересня 2015 року заборгованість ОСОБА_5 за кредитним договором, починаючи з 14 травня 2008 року становить 427 826,40 грн., з яких: 123 313,02 грн. - заборгованість за кредитом, 93 584,36 грн. - заборгованість зі сплати відсотків, 210 929,02 грн. - пеня.

Відповідно до п. 6.2 іпотечного договору право іпотеки і даний іпотечний договір припиняє чинність у разі припинення основного зобов'язання, забезпеченого іпотекою.

Судом також встановлено, що вказане рішення суду про стягнення кредитної заборгованості не виконано, а тому зобов'язання за кредитним договором не припинено.

За умовами кредитного договору (п. 7.1) позичальник зобов'язалась здійснювати повернення кредиту та процентів щомісячними ануїтетними (однаковими) платежами в розмірі згідно з графіком погашення кредиту та інших платежів.

Після ухвалення Ленінським районним судом м. Миколаєва рішення від 10 вересня 2012 року про стягнення з ОСОБА_5 заборгованості за кредитом, остання продовжувала у добровільному порядку здійснювати сплату основного кредиту та відсотків.

За період з 11 вересня 2009 року по 08 вересня 2015 року ОСОБА_5 сплатила 17 858,50 грн. основного кредиту та 1 059,61 грн. відсотків за користування кредитом.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку, що право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, якщо за умовами договорів погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобов'язань.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку, що сама по собі зміна банком строку виконання зобов'язання за кредитним договором шляхом направлення позичальнику та іпотекодавцю вимоги про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором не є підставою для застосування позовної давності, оскільки основне зобов'язання не припинено і позичальник продовжувала його виконувати, шляхом внесення періодичних платежів, а саме: у вересні, жовтні, листопаді, грудні 2012 року; у січні, грудні 2013 року; у лютому, березні, квітні, травні, червні, липні, серпні, вересні, жовтні, листопаді 2014 року; у червні та серпні 2015 року. Згідно виписки по рахунку позичальника останні платіж по кредиту нею здійснено 29 жовтня 2015 року.

Судом також встановлено, що загальний розмір заборгованості станом на 28 вересня 2015 року складає 368 424,89 грн., з якої: заборгованість за кредитом - 123 313,02 грн., заборгованість зі сплати відсотків - 93 584,36 грн., пеня - 151 527,51 грн.

Судом апеляційний інстанції наведено розрахунок при задоволенні грошової вимоги, досліджено його обґрунтованість та правильність, а також вірно встановлено розмір боргу та наявність правових підстав для задоволення позову частково.

Разом з цим, поза увагою апеляційного суду залишились норми ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» щодо визначення початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Положеннями ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Суть іпотеки як засобу забезпечення виконання цивільно-правових зобов'язань полягає у тому, що кредитор (іпотекодержатель) набуває право в разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення з вартості іпотечного майна переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. Це право відповідно до Закону України «Про іпотеку» підлягає підтвердженню з боку суду.

За змістом ч. 1 ст. 39 цього Закону в разі звернення стягнення на предмет іпотеки початкова ціна іпотечного майна, з якої починаються торги, встановлюється рішенням суду.

Виходячи зі змісту поняття ціни як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, беручи до уваги аналіз норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону.

Оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки дає право на примусовий продаж іпотечного майна, то, викладаючи резолютивну частину рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд повинен обов'язково врахувати вимоги зазначеної норми, тобто встановити у грошовому вираженні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Вказані вище висновоки щодо застосування норм права викладений Верховним Судом України у постановах 08 червня 2016 року № 6-1239цс16, від 13 травня 2015 року № 6-53цс15, від 16 вересня 2015 року № 6-495цс15, від 01 березня 2017 року № 6-2284цс16.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, ухваливши рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його реалізації на прилюдних торгах за ціною, не нижчою за визначену в процесі виконавчого провадження згідно із Законом України «Про виконавче провадження», не зазначив початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Посилання суду апеляційної інстанції у резолютивній частині рішення на визначення початкової ціни предмета іпотеки під час здійснення виконавчого провадження суперечить вимогам статей 39 та 43 Закону України «Про іпотеку».

Таким чином, у порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України апеляційний суд не попередив сторін про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, зокрема про призначення експертизи з метою визначення ціни продажу предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

З наведених підстав оскаржувані судові рішення не можна визнати законними й обґрунтованими.

За таких обставин колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що апеляційний суд не виконав своїх обов'язків, визначених законом.

Оскільки недоліки, допущені судом апеляційної інстанції при перегляді справи, не можуть бути усунені при касаційному розгляді справи, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України

Керуючись статтями 335, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 27 квітня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

А.В. Маляренко

І.М. Фаловська