справа № 198/573/17
провадження № 4-с/0198/5/17
УХВАЛА

іменем України

13 листопада 2017 року Юрївський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Гайдар І.О., за участю секретаря судового засідання Ткаченко Т.О., скаржника ОСОБА_1, представника скаржника ОСОБА_2, начальника Тернівського міського відділу ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області ОСОБА_3, заінтересованої особи ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт Юрївка Дніпропетровської області скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Тернівського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, заінтересована особа ОСОБА_4,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Тернівського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, в обґрунтування якої зазначив таке.

Рішеннями Юрївського районного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2010 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ? частини всіх доходів боржника, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, а також аліменти на утримання матері дитини в розмірі 1/6 частини всіх доходів боржника щомісяця до досягнення дитиною трирічного віку, тобто до 27 травня 2013 року.

Для примусового виконання вказаних рішень судом видані виконавчі листи № 2-204/2010 та № 2-205/2010, на підставі яких державним виконавцем Тернівського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області відкриті виконавчі провадження № 47232519 та № 47232773.

13 вересня 2017 року державним виконавцем Сахаровою О.С. в звязку з наявністю заборгованості боржника за виконавчим листом № 2-204/2010 в сумі 61 114,51 грн. та виконавчим листом № 2-205/2010 в сумі 57 601,61 грн. у зазначених виконавчих провадженнях винесені постанови про арешт всього рухомого майна ОСОБА_1 та накладено арешт на належний останньому автомобіль марки «Toyota Corolla» 1988 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Однак, ОСОБА_1 вважає постанови державного виконавця незаконними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки вказані в них суми заборгованості на думку боржника розраховані невірно, а накладення арешту на автомобіль не відповідає вимогам статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» та порушує його право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном.

На підставі викладеного, заявник просить суд скасувати постанови державного виконавця Тернівського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 13 вересня 2017 року, винесені у виконавчих провадженнях № 47232519 та № 47232773, та зобовязати державного виконавця здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 у вказаних виконавчих провадженнях.

Заявник та його представник в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі.

Начальник Тернівського міського відділу ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області ОСОБА_3 проти задоволення вимог про скасування постанов державного виконавця заперечувала, пояснивши, що дії державного виконавця на момент їх здійснення відповідали вимогам законодавчих актів. Разом з тим, вимоги про зобовязання здійснити перерахунок боржника зі сплати аліментів визнала.

Заінтересована особа ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримала позицію державного виконавця.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Судом встановлено, що 17 листопада 2010 року Юрївським районним судом Дніпропетровської області ухвалені рішення:

- у цивільній справі № 2-204-2010, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ? частини доходів, щомісяця, починаючи з 17 вересня 2010 року та до досягнення дитиною повноліття;

- у цивільній справі № 2-204-2010, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліменти на її утримання як матері дитини в розмірі 1/6 частини доходів, щомісяця, починаючи з 17 вересня 2010 року та до досягнення дитиною трирічного віку, тобто до 27 травня 2013 року.

Для звернення вказаних рішень до примусового виконання 29 листопада 2010 року судом видані виконавчі листи № 2-204-2010 та № 2-205-2010 (а. с. 81, 113).

З матеріалів справи виходить, що примусове виконання зазначених виконавчих листів здійснювалось різними органами державної виконавчої служби, компетенція яких поширювалась на територію, де знаходилось місце роботи або проживання боржника (а.с. 137-147).

Станом на день подання скарги до суду на примусовому виконанні у Тернівському міському відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Дніпропетровській області з квітня 2015 року перебувають виконавче провадження № 47232519, відкрите на підставі виконавчого листа № 2-204/2010, та виконавче провадження № 47232773, відкрите на підставі виконавчого листа № 2-205-2010. При цьому провадження відкриті після направлення ВДВС Павлоградського міськрайонного управління юстиції виконавчих документів за належністю після звільнення боржника з роботи (а.с. 73-130).

13 вересня 2017 року державним виконавцем Сахаровою О.С. у вищевказаних виконавчих провадженнях в звязку з наявною заборгованістю боржника зі сплати аліментів за виконавчим листом № 2-204-2010 в сумі 61 114,51 грн. та за виконавчим листом № 2-205-2010 в сумі 57 601,61 грн. винесені постанови про накладення арешту на все рухоме майно ОСОБА_1 (а.с.101-102, 127-128).

24 жовтня 2017 року начальником Тернівського міського відділу ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області ОСОБА_3 проведено перевірки у виконавчих провадженнях № 47232519 та № 47232773, за результатами яких здійснено перерахунок заборгованості ОСОБА_1 та винесено постанови про виправлення помилок у постановах державного виконавця про арешт майна боржника. З урахуванням внесених змін заборгованість боржника зі сплати аліментів за виконавчим листом № 2-204-2010 станом на 13.09.2017 року складає 90 071,23 грн. та за виконавчим листом № 2-205-2010 станом на 27.05.2013 року - 19 453,81 грн. (а.с. 153-161).

Надаючи правову оцінку викладеним вище обставинам, суд зазначає таке.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обовязковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку, який в свою чергу врегульовано Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII (далі Закон № 1404-VIII).

Статтею 1 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частин 1, 3 статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії та під час здійснення виконавчого провадження має правонакладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Вирішуючи питання законності дій державного виконавця щодо накладення арешту на майно боржника, суд повинен виходити з того, що такі дії є правомірними в тому випадку, коли вони вчинені у порядку та у спосіб, визначений Законом України «Про виконавче провадження», на момент їх здійснення.

Загальний порядок звернення стягнення на майно, грошові кошти боржника визначено статтями 10, 48 Закону № 1404-VIII, за якими звернення стягнення на кошти, майно (майнові права) боржника є одним із заходів примусового виконання рішень суду. Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно.

Разом з тим, статтею 71 Закону № 1404-VIII визначено особливий порядок вчинення виконавчих дій з примусового стягнення аліментів, тобто ця норма у таких правовідносинах є спеціальною нормою, а стаття 48 цього ж Закону загальною.

Так, відповідно до частини 2 статті 71 за наявності заборгованості зі сплати аліментів понад три місяці стягнення може бути звернено на майно боржника. При цьому навіть звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість понад три місяці.

Отже, спеціальна норма, яка має пріоритет над загальною, визначає дещо інший порядок накладення арешту на майно боржника в разі наявності заборгованості зі сплати аліментів понад три місяці, а також передбачає право державного виконавця в такому випадку звернути стягнення на майно без дотримання черговості виконавчих дій, встановленої статтею 48 цього Закону.

На думку суду, такі законодавчі норми спрямовані в першу чергу на недопущення порушення прав дитини на отримання аліментів, а також стимулювання платника аліментів до належного виконання своїх обовязків щодо утримання дитини та матері дитини.

Таким чином, наявність заборгованості зі сплати аліментів в розмірі, що сукупно перевищує суму відповідних платежів за три місяці, є головною та єдиною умовою, за якої державний виконавець може накласти арешт на майно боржника, тому доводи ОСОБА_1 щодо порушення виконавцем порядку та черговості звернення стягнення на майно не ґрунтуються на положеннях Закону.

За частинами 1-3 статті 56 Закону № 1404-VIII арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Відповідно до частин 3, 4 статті 71 Закону № 1404-VIII визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), здійснюється виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Виконавець зобовязаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця. При цьому, норми вказаного нормативно-правового акта підлягають застосуванню в редакції на момент обрахування суми заборгованості.

Так, частинами 1, 2 статті 195 Сімейного кодексу України встановлено, що заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Між тим, редакція статті 195 Сімейного кодексу України до 08.07.2017 року передбачала дещо інший порядок визначення такої заборгованості, а саме: якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості, але працював на час визначення її розміру, заборгованість визначалась із заробітку (доходу), який він одержує; якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості та на час визначення її розміру, вона обчислювалась виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Отже, під час здійснення щомісячного розрахунку заборгованості зі сплати аліментів державний виконавець повинен застосовувати норми Сімейного кодексу України в редакції на час здійснення такого розрахунку, чітко визначаючи заборгованість за кожен період часу, протягом якого не було сплачено боржником аліменти на користь стягувача, з якого саме заробітку чи доходу слід розраховувати заборгованість, зокрема, з фактичного доходу боржника на момент нарахування аліментів (якщо боржник працював), або ж із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості (якщо боржник не працював на час виникнення заборгованості), тощо.

З вищенаведеного виходить, що правильність обчислення виконавцем розміру заборгованості залежить від наявності у нього достовірних відомостей про місце роботи, розмір заробітної плати (доходу) боржника, інформації про добровільне виконання останнім зобовязань, тощо.

Статтею 19 Закону № 1404-VIII на боржника покладено такі обовязки: утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення, своєчасно зявлятися на вимогу виконавця, надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обовязкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, про зміну місця роботи.

Під час судового розгляду скарги встановлено, в тому числі на підставі показань свідка ОСОБА_6 (матері боржника), що ОСОБА_1 достовірно знав про наявність відкритих Тернівським міським відділом ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області виконавчих проваджень за виконавчими листами про стягнення з нього аліментів, однак несумлінно ставився до виконання своїх обовязків.

Так, боржник з 2012 року фактично не проживає за наявною в матеріалах виконавчого провадження адресою місця реєстрації, неодноразово змінював місце роботи, що підтверджується копією трудової книжки, деякі періоди не працював взагалі, при цьому не повідомляв державного виконавця про такі обставини. Також, ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами, що, сплачуючи аліменти за певні періоди добровільно, він у встановлений законом строк письмово надавав відповідні відомості до державної виконавчої служби (а.с. 46-55).

В судовому засіданні ОСОБА_1 пояснив, що навіть після подання стягувачем ОСОБА_7 заяви до правоохоронних органів про притягнення його до кримінальної відповідальності за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, тобто злісне ухилення від сплати аліментів, він не звернувся до держвиконавця для визначення розміру заборгованості за періодичними платежами (а.с. 175-179).

З огляду на викладене, суд вважає, що такою поведінкою боржник не сприяв належному вчиненню виконавчих дій та здійсненню правильного розрахунку заборгованості за аліментними зобовязаннями. Тому, на момент винесення спірних постанов про накладення арешту на майно виконавець при обчисленні суми стягнення діяв правомірно, виходячи з наявних в матеріалах провадження відомостей.

Окрім того, не погоджуючись з розміром та порядком обчислення боргу за періодичними платежами, ОСОБА_1 не заперечував існування такої заборгованості взагалі. Однак, сама по собі незгода з розміром заборгованості не являється підставою для скасування постанов про арешт майна боржника, оскільки визначальною умовою в цьому випадку є невиконання обовязків зі сплати аліментів у розмірі, що сукупно перевищує суму відповідних платежів за три місяці.

На підставі викладеного, суд доходить висновку, що ОСОБА_1 знав про рішення судів про стягнення з нього аліментів та відкриті виконавчі провадження, мав можливість повідомити державного виконавця про зміну місця проживання, роботи, добровільну сплату аліментів, в той же час у встановлені законодавством строки не вжив всіх залежних від нього заходів щодо правильного розрахунку заборгованості за періодичними платежами.

Виходячи в першу чергу з необхідності захисту права дитини на належне утримання з боку батька, з огляду на значний розмір заборгованості за виконавчими документами (90 071,23 грн. та 19 453,81 грн.), що сукупно явно перевищує суму відповідних платежів за три місяці, суд доходить висновку, що дії державного виконавця з арешту майна боржника відповідали вимогам закону та були спрямовані на реальне забезпечення виконання судових рішень зі стягнення аліментів, тому підстави для скасування постанов від 13 вересня 2017 року у виконавчих провадженнях № 47232519 та № 47232773 відсутні, а скарга в цій частині вимог задоволенню не підлягає.

Щодо вимог заявника про зобовязання державного виконавця здійснити перерахунок заборгованості у зазначених виконавчих провадженнях, враховуючи визнання цих вимог стороною, дії якої оскаржуються, суд вважає, що останні слід задовольнити та зобовязати державного виконавця перерахувати розмір заборгованості ОСОБА_1 зі сплати аліментів на утримання дитини та матері дитини за кожен період часу, протягом якого вони належали до сплати, чітко визначивши її розмір за кожен місяць, виходячи із заробітку чи доходу боржника на момент нарахування аліментів (за період, коли боржник працював), або ж із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості (якщо боржник не працював на час виникнення заборгованості), а також врахувавши добровільно сплачені кошти.

Суд також зауважує, що боржник не позбавлений права в будь-який момент коли відпадуть підстави для арешту майна, звернутись до державного виконавця з заявою про вчинення відповідних дій.

Керуючись ст.ст. 209, 210, 294, 383-384, 387 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Тернівського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, заінтересована особа ОСОБА_4, задовольнити частково.

Зобовязати державного виконавця Тернівського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області здійснити перерахунок заборгованості боржника ОСОБА_1 у виконавчих провадженнях № 47232519 та № 47232773, що відкриті за виконавчими листами № 2-204/2010 та № 2-205/2010, виданими Юрївським районним судом Дніпропетровської області 29 листопада 2010 року.

В іншій частині вимог відмовити.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Юрївський районний суд Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги в пятиденний строк з дня проголошення ухвали. У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя І. О. Гайдар