Справа № 489/742/17
Номер провадження 2/489/1066/17
РІШЕННЯ

Іменем України

04 липня 2017 р. м. Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого - судді Тихонової Н.С.,

секретаря - Бреженюк Н.С.,

за участі:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідачки - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2017 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу. Вказував, що з 15.01.2013 р. відповідачка працювала у позивача, як фізичної особи підприємця, на посаді касира. 08.10.2016 р., за місцем здійснення відповідачкою трудової діяльності, була виявлена недостача на суму 336 879 грн. 00 коп., яку відповідачка визнала в повній мірі та зобовязалась повернути вказані грошові кошти до 30.12.2016 р., про що нею була складена боргова розписка. Однак в зазначений строк відповідачка зобовязання перед відповідачем не виконала, в звязку з чим заборгованість залишається непогашеною.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просить суд стягнути з відповідачки на його користь борг за розпискою в сумі 336 879 грн. 00 коп., а також судовий збір.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі. При цьому вказували, як на підставу позову, наявні боргові зобовязання відповідача за розпискою.

Представник відповідача вважав позов безпідставним та просив відмовити у його задоволенні.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем та здійснює підприємницьку діяльність.

15.01.2013 р. між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений безстроковий трудовий договір, відповідно до якого відповідачка була прийнята на роботу на посаду касира.

Згідно умов Договору відповідачка виконувала обовязки касира та повинна вести облік приходних та видаткових документів, а також проводити заявки на товар.

Договір про матеріальну відповідальність між сторонами не укладався.

З 08.10.2016 р. по 10.10.201 г. ( як вказано у акті), за адресою здійснення відповідачкою своєї трудової діяльності, комісією у складі ОСОБА_1, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було проведено непланову ревізію.

За результатами проведеної ревізії був складений Акт, відповідно до якого встановлено, що під час проведення перевірки позивачем було виявлено недостачу товару на загальну суму 336 879,00 грн.

Акт у правому верхньому куті містить посилання на його затвердження фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 08.10.2016 р. (хоча ревізія проводилась у період з 08.10. по 10.10.), проте відсутній підпис цієї особи. Також вказаний акт не підписаний усіма членами комісії, яка складалась із осіб, компетенцію яких на проведення відповідних дій не підтверджено у судовому засіданні. Крім того Акт не підписали безпосередні працівники ОСОБА_8 та ОСОБА_4

Суд також позбавлений можливості у судовому засіданні дослідити документи, на підставі яких проводилась ревізія, через ненадання їх позивачем.

Вказані обставини викликають сумнів у правомірності проведення ревізія та, як наслідок, її висновків.

Ревізія проводилась за місцем знаходження обєкту бізнесу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

08.10.2016 р. відповідачем була складена розписка про те, що вона зобовязується повернути фізичної особі ОСОБА_1 виявлену недостачу в розмірі 336 879,00 грн. до 30.12.2016 р. При цьому розписка не містить безпосереднього посилання на позику коштів або товарів відповідача у позивача.

Відповідачкою зобовязання з повернення грошових коштів, згідно вказаної розписки, не виконані.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом України по справі № 6-50цс16 від 24.02.2016 р.

Відповідно до частини першої ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із положеннями ст.ст.526,530 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства, з дотриманням строку (терміну) його виконання, якщо такий встановлено зобов'язанням.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб , поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог ст. ст. 58-59, 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень. Недоведеність обставин, на яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові.

З урахування вищевикладеного, суд вважає недоведеним існування між сторонами договору позики та, відповідно, існування зобовязання відповідача перед позивачем за договором позики, оскільки розписка містить боргові зобовязання відповідача перед фізичною особою ОСОБА_1 на суму нестачі, виявленої у ході ревізії у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, правомірність якої також недоведена позивачем у судовому засіданні. Отже в задоволенні позову необхідно відмовити через його недоведеність .

Керуючись ст. ст. 10, 14, 30, 60, 62, 88, 212 - 214 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається Апеляційному суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Н.С. Тихонова