Ухвала

іменем україни

29 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євтушенко О.І., Євграфової Є.П., МостовоїГ.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Концерну радіомовлення, радіозвʼязку та телебачення адміністрації державної служби спеціального звʼязку та захисту інформації України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та середнього заробітку із несвоєчасною видачею трудової книжки, стягнення моральної шкоди,

за касаційною скаргою Концерну радіомовлення, радіозвʼязку та телебачення на рішення апеляційного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

Улистопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Концерну радіомовлення, радіозвʼязку та телебачення адміністрації державної служби спеціального звʼязку та захисту інформації України про визнання незаконним та скасування наказу Луганської філії Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення від 22 червня 2015 року № 106-к «Про припинення трудового договору (контракту) з ОСОБА_4», поновлення на посаді інженера засобів радіо та телебачення 1-ї категорії Луганської філії Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку із незаконним звільненням, середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у зв'язку із несвоєчасною видачею трудової книжки, середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день постановлення рішення та грошової компенсації моральної шкоди в розмірі 30 000 грн.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що з 01 серпня 1992 року працював у Луганській філії концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, а з 5 квітня 1993 року на посаді інженера засобів радіо та телебачення 1 категорії PTC Луганськ. 22 червня 2015 року його було звільнено у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

Позивач стверджував, що його не було попереджено про звільнення за два місяці до дати звільнення, не було отримано згоди профспілкового комітету на його звільнення, а саме звільнення відбулося у період його перебування у відпустці.

Також позивач посилався на те, що трудова книжка йому була видана тільки 28 жовтня 2015 року та не проведено з ним повного розрахунку у день звільнення.

Обґрунтовуючи вимоги про стягнення моральної шкоди у сумі 30 000 грн, позивач посилався на порушення відповідачем його права на працю, що призвело до моральних переживань, втрати душевного спокою, перебування у роздратованому стані та обмеження у засобах для забезпечення належного рівня життя.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 01 червня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 червня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_4 на посаді інженера засобів радіо та телебачення 1-ї категорії Луганської філії Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення з 23 червня 2015 року.

Стягнуто з Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 87 028 грн 36 коп. (сума зазначена без вирахування обов'язкових платежів) та 1 000 грн моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судового збору.

У касаційній скарзі Концерн радіомовлення, радіозвʼязку та телебачення просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення відбулось із дотриманням приписів трудового законодавства. Згода профспілкової організації не вимагалася, оскільки звільнення відбувалося на підставі розпорядження керівника обласної військово-цивільної адміністрації. Відповідно до ч. 4 ст. 49-2 КЗпП України вимога про попередження працівника за два місяці про наступне звільнення не застосовується у спірних правовідносинах, оскільки позивач був вивільнений у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, пов'язаними з виконанням заходів під час мобілізації на особливий період.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позовні вимоги, апеляційний суд виходив із наступного.

5 квітня 1993 року позивач у порядку переведення був прийнятий на посаду інженера СРпТВ Луганського ОРТПЦ.

1 липня 2005 року позивачу присвоєно 1 категорію інженера засобів радіо та телебачення цеху УКВр-1.

1 квітня 2007 року Луганський обласний радіотелевізійний передавальний центр реорганізовано в Луганську філію Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення на підставі наказу Концерну РРТ від 30 березня 2007 року.

Розпорядженням керівника обласної військово-цивільної адміністрації № 233 від 10 червня 2015 року припинено роботу РТС Луганськ з 1 червня 2015 року, співробітників зобов'язано не виходити на роботу і терміново переїхати на контрольовану українською владою територію за місцем знаходження Луганської філії Концерну РРТ в м. Лисичанськ.

Також вказаним розпорядженням зобов'язано в.о. генерального директора Концерну РРТ в разі відмови переїжджати на контрольовану українською владою територію звільнити таких працівників і припинити нарахування їм заробітної плати.

Наказом в.о. генерального директора Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення № 208 від 16 червня 2015 року на виконання розпорядження керівника Луганської обласної військово-цивільної адміністрації від 10 червня 2015 року № 233 «Про незадовільну роботу Луганської філії Концерну РРТ та захист інформаційної безпеки Луганської області», у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, пов'язаними з виконанням заходів на особливий період, з урахуванням частини четвертої статті 49-2 КЗпП України з 17 червня 2015 року виведено із штатного розпису Луганської філії Концерну РРТ посади, у тому числі інженера засобів радіо та телебачення 1 категорії з посадовим окладом 4 199 грн, та зобов'язано директора Луганської філії Концерну РРТ провести вивільнення та переведення працівників згідно з чинним законодавством України.

Наказом керівника Луганської філії Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення № 106-к від 22 червня 2015 року позивача звільнено з посади інженера засобів радіо та телебачення 1 категорії РТС Луганськ у зв'язку із скорочення чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Частиною четвертою статті 492 КЗпП України визначено, що вимоги частин першої - третьої цієї статті не застосовуються до працівників, які вивільняються у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, пов'язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період.

У статті 1 Закону України «Про мобілізаційні підготовку та мобілізацію» визначено, що мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу; особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

З преамбули розпорядження керівника обласної військово-цивільної адміністрації № 233 від 10 червня 2015р. вбачається, що підставою для його прийняття були неодноразові звернення до керівництва Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення щодо співпраці директора його Луганської філії ОСОБА_5 з представниками так званої «ЛНР», його небажання продовжити роботу в нових умовах, а саме вжити заходів щодо переміщення в установленому законом порядку очолюваної ним установи на територію, підконтрольну українській владі, а також його безпосередня участь у забезпеченні мовлення 16 аналогових та 27 цифрових ТВ програм з антиукраїнською пропагандою, 4 - сепаратистського змісту і ТВ так званої «ЛНР», при отриманні заробітної плати від української влади.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що вищезазначене розпорядження, на підставі якого було прийнято рішення про внесення змін до штатного розпису Луганської філії Концерну РРТ, не пов'язано із виконанням заходів під час мобілізації або на особливий період.

Крім того, пунктом 5 вказаного розпорядження в.о. генерального директора Концерну РРТ зобов'язано звільнити тільки тих працівників, які відмовилися переїжджати на контрольовану українською владою територію.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач виїхав з м. Луганська до м. Києва ще 28 липня 2014 року, тобто на час видання розпорядження вже перебував на контрольованій українською владою території.

Стаття 49-2 КЗпП України була доповнена частиною 4 Законом України від 18 березня 2015 року № 259-УІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення окремих питань мобілізації та соціального захисту громадян України, які підлягають звільненню з військової служби під час особливого періоду або у зв'язку з оголошенням демобілізації».

Згідно ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Судом встановлено, що звільнення ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 40 КЗпП України було проведено відповідачем без отримання згоди первинної профспілкової організації, членом якої він був.

Виконуючи вимоги ч. 9 ст. 43 КЗпП України, апеляційний суд звернувся до первинної профспілкової організації Луганської філії концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення з приводу розгляду питання про надання згоди на звільнення ОСОБА_4 з роботи за ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно протоколу засідання профспілкового комітету Первинної профспілкової організації Луганської філії Концерну РРТ від 19 вересня 2016 року первинна профспілкова організація надала згоду на звільнення ОСОБА_4 Проте, у порушення вимог ч. 3 ст. 43 КЗпП України засідання первинної профспілкової організації було проведено у відсутність ОСОБА_4, який не був належним чином повідомленим про день та час його розгляду.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Таким чином, трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена ч. 3 ст. 40 КЗпП України заборона звільнення працівника в період його перебування у відпустці.

Відповідно до наказу Луганської філії Концерну РРТ № 63 від 25 лютого 2015 року директор ОСОБА_4 з 25 лютого 2015 року перебував у відпустці без збереження заробітної плати відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 25 ЗУ «Про відпустки» до прийняття рішення про припинення антитерористичної операції.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що на день звільнення ОСОБА_4 не був відкликаний з відпустки, а відтак, його звільнення було проведено з порушенням вимог ч. 3 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

З матеріалів справи вбачається, що з наказом про звільнення позивач був ознайомлений тільки 28 жовтня 2015 року, до суду звернувся 27 листопада 2015 року, судовий розгляд тривав більше одного року не з вини позивача, тому суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу йому повинен бути виплачений за весь час вимушеного прогулу, тобто з моменту звільнення і до ухвалення рішення.

Судом встановлено, що позивач звільнений з роботи з 22 червня 2015 року, вказаний день був останнім робочим днем позивача, тому строк вимушеного прогулу необхідно обраховувати з 23 червня 2015р. по день ухвалення рішення суду про поновлення позивача на роботі - 13 грудня 2016 року.

Отже, строк вимушеного прогулу позивача становить 373 робочі дні.

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, що обчислення середньої заробітної плати для оплати вимушеного прогулу проводиться виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Останнім абзацом пункту 4 Порядку визначено, що в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Відповідно до п. 5 розд. IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. З п. 8 Порядку).

Судом встановлено, що позивач не працював з 4 серпня 2014 року по день звільнення 22 червня 2015 року, з 25 лютого 2015 року перебував у відпустці без збереження заробітної плати, його посадовий оклад становив 4 199 грн і відповідно до довідки відповідача його середньоденна заробітна плата становить 233,28 грн.

Отже, виплаті за час вимушеного прогулу підлягає 87 028 грн 36 коп. (233,28 х 373 робочих дня).

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов до правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог, оскільки звільнення працівника з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Крім того, задовольняючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, виходячи із засад розумності та справедливості.

Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у зв'язку із несвоєчасною видачею трудової книжки та середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день постановления рішення, виходив з того, що вони є взаємовиключними з вимогами про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Таким чином, перевіривши матеріали справи, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року.

Доводи касаційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Концерну радіомовлення, радіозвʼязку та телебачення відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.І. Євтушенко

Є.П. Євграфова

Г.І. Мостова