Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1745/17Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дуковський О. Л.
УХВАЛА

Іменем України

07.11.2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого судді: Дуковського О.Л.

суддів: Дьомич Л.М.; Карпенка О.Л.

за участю секретаря: Савченко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та фермерського господарства ОСОБА_3, фізичної особи підприємця ОСОБА_4 на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 25 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи підприємця ОСОБА_4, фермерського господарства ОСОБА_3 про визнання недійсною додаткової угоди та розірвання договору оренди землі, за зустрічним позовом фермерського господарства ОСОБА_3, фізичної особи підприємства ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання договору позики удаваним правочином, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до фізичної особи підприємця ОСОБА_4, фермерського господарства ОСОБА_3 про визнання недійсною додаткової угоди та розірвання договору оренди землі.

З урахуванням уточнень просив визнати недійсною додаткову угоду про зміну умов договору оренди землі за №01 від 12 січня 2009 року укладеного між ОСОБА_5 та фермерським господарством ОСОБА_3, розірвати договір без номеру від 15.07.2013 року, який зареєстрований реєстраційною службою Бобринецького районного управління юстиції Кіровоградської області 26.09.2013 року, укладений між фізичною особою підприємцем ОСОБА_4 та ОСОБА_2

В обґрунтування позову вказував, що 12 січня 2009 року між ОСОБА_5 та фермерським господарством ОСОБА_3 було укладено договір оренди землі, за яким передано в оренду земельну ділянку площею 5,40 га ріллі згідно з акту серії 1-КР №028789 зареєстрованого №21-315ч від 27 квітня 2001 року № ділянки 370, строком на 10 років.

В подальшому 15 липня 2013 року була укладена спірна додаткова угода, згідно якої термін оренди продовжено на 49 років. Вказані угоди зареєстровані у реєстраційній службі Бобринецького районного управління юстиції Кіровоградської області.

Після смерті ОСОБА_5, яка померла 29 березня 2014 року, вказану земельну ділянку успадкував позивач.

Однак ОСОБА_5, яка є матірю позивача, не підписувала вказану додаткову угоду від 15 липня 2013 року, оскільки її підписав позивач, який не був обізнаний у вчиненні цього правочину, не знав про настання юридичних наслідків, який діяв в інтересах матері не маючи на це права, адже не було жодної довіреності на право вчинювати правочини. Вказана додаткова угода була вчинена всупереч волі ОСОБА_5

Крім того, між позивачем та фізичною особою підприємцем ОСОБА_4 укладено договір оренди землі без номеру від 15.07.2013 року, який 26.09.2013 року зареєстрований Реєстраційною службою Бобринецького районного управління юстиції Кіровоградської області, власником якої є позивач на підставі державного акту серії ЯК №453241. Земельна ділянка площею 5,4 га розташована в с.Тарасовка Бобринецького району Кіровоградської області. Згідно п.9 вказаного договору орендна плата вноситься до 30.12 поточного року у сумі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Однак умови договору щодо сплати орендної плати не виконувалися, орендна плата жодного разу не сплачувалася. Вважає несплату орендної плати істотним порушенням умов договору.

Просив позов задовольнити.

У травні 2017 року фермерське господарство ОСОБА_3 та фізична особа - підприємець ОСОБА_4 звернулись із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики від 17 березня 2014 року, укладеного між фермерським господарством ОСОБА_3 та ОСОБА_2 удаваним та визнання, що відносини сторін регулюються правилами, передбаченими для оренди земельних ділянок між ОСОБА_5 та ФГ ОСОБА_3 та між ОСОБА_2 і ФОП ОСОБА_4, який сторони насправді вчинили, а не договором позики.

Зустрічний позов обґрунтовували тим, що восени 2013 року до них звернувся ОСОБА_2 з проханням надати йому кошти на проведення операції на серці в сумі 130000,00 грн. в обмін на передачу фермерському господарству та фізичній особі - підприємцю в оренду на 49 років свою земельну ділянку (пай), а також земельну ділянку своєї матері ОСОБА_5 з її згоди.

Так як кошти в господарстві були відсутні вони з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 домовились укласти на 49 років додаткову угоду до договору оренди землі, укладеного з ОСОБА_5 з фермерським господарством, та договір оренди землі на 49 років між ОСОБА_2 та фізичною особою підприємством ОСОБА_4, який також є членом цього господарства.

На виконання цієї усної домовленості 18 вересня 2013 року була укладена додаткова угода до договору оренди землі від 12 січня 2009 року між ФГ ОСОБА_3 та ОСОБА_5 щодо збільшення терміну договору оренди на 49 років. В цей же час був укладений договір оренди на земельну ділянку терміном на 49 років між фізичною особою підприємцем ОСОБА_4 та ОСОБА_2

На підприємстві зявились обігові кошти в сумі 130 000 грн. Оскільки були відсутні на сплату прибуткового податку в розмірі приблизно 23000 грн. ними було прийнято рішення оформити орендну плату ОСОБА_2 як безпроцентну позику.

Про те, що орендна плата була прихована договором позики підтверджується тим, що на початок 2014 року в господарстві була фінансова скрута з обіговими коштами.

Крім того, отримавши кошти в 2014 році та успадкувавши земельну ділянку матері ОСОБА_5, позивач не звертався ні до ФГ ОСОБА_3, ні до ФОП ОСОБА_4 з вимогою виплатити йому орендну плату.

Просили зустрічний позов задовольнити.

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 25 липня 2017 року задоволено частково позов ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, фермерського господарства ОСОБА_3 про визнання недійсною додаткової угоди та розірвання договору оренди землі.

Розірвано договір оренди землі від 15.07.2013 року укладений між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 та ОСОБА_2, зареєстрований реєстраційною службою Бобринецького районного управління юстиції Кіровоградської області 20.09.2013 року.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Відмовлено у задоволенні зустрічного позову фермерського господарства ОСОБА_3, фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання договору позики удаваним правочином.

Вирішено питання про розподіл судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу в якій просить ухвалити нове рішення про визнання недійсною додаткову угоду від 15 липня 2013 року про зміну умов договору оренди землі від 12.01.2009 року. Зазначає, що рішення в частині відмови у задоволенні його позовних вимог ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідачі не погоджуючись з рішенням суду оскаржили його в апеляційному порядку, просять рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 у повному обсязі, а їх зустрічний позов задовольнити та визнати договір поруки удаваним правочином. Вважають рішення суду таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, перевіривши рішення суду у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що 12 січня 2009 року між ОСОБА_5 та ФГ ОСОБА_3 укладено договір оренди землі, який зареєстрований у Бобринецькому районному відділі Кіровоградської регіональної філії ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 13 квітня 2009 року за №01 терміном на 10 років, за яким обєктом оренди є земельна ділянка загальною площею 5,4 га належна ОСОБА_5 згідно Державного акту на право власності на землю серії І-КР №028789, що підтверджується копією договору (а.с.9, 47).

15 липня 2013 року між ОСОБА_5 та ФГ ОСОБА_3 укладено додаткову угоду про зміну умов договору оренди землі від 12 січня 2009 року №01, яким продовжено термін дії вищевказаного договору на 49 років (а.с. 10, 55).

Вказана додаткова угода про зміну умов договору оренди землі зареєстрована реєстраційною службою Бобринецького районного управління юстиції Кіровоградської області 18.09.2013 року, №2597460, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (а.с.17, 56).

Після смерті ОСОБА_5, вказану земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0289, належну останній на підставі державного акту на право власності на землю серії І-КР №028789, виданого 27 квітня 2001 року, успадкував позивач ОСОБА_2, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11 листопада 2014 року, зареєстрованого в реєстрі за №2658, що виданий у спадковій справі №255-2014 (а.с.12).

Судом першої інстанції було встановлено, що додаткову угоду від 15 липня 2013 року про зміну умов договору оренди землі від 12 січня 2009 року №01, укладену між ОСОБА_5 та ФГ ОСОБА_3, орендодавець - ОСОБА_5 не підписувала, а підписував її син ОСОБА_2 з волі своєї матері, вказану обставину відповідачі не заперечують, а також підтверджується показаннями свідків допитаних у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Згідно з ч. 1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За змістом ч. 2 ст.792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Відповідно до ч. 1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ч.3 ст.203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність волевиявлення орендодавця ОСОБА_5 на укладення додаткової угоди від 15 липня 2013 року про зміну умов договору оренди землі від 12 січня 2009 року, що в силу ст.ст. 203, 215 ЦК України є підставою для визнання спірної додаткової угоди недійсною.

Проте, судом вірно відмовлено у задоволенні даної вимоги, оскільки відповідно до ч. 3 ст.267 ЦК України застосовано позовну давність за заявою представника відповідача про закінчення строків позовної давності, що пропущені без поважних на те причин, позивач мав звернутися з даною вимогою до 15.07.2016 року.

Крім того, судом першої інстанції правильно встановлено, що 30 жовтня 2012 року Бобринецькою районною державною адміністрацією Кіровоградської області ОСОБА_2 виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №453241 площею 5,4000 гектарів, розташовану за межами населеного пункту на території Тарасівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується копією державного акту (а.с.14).

15 липня 2013 року між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_4, укладено договір оренди землі терміном на 49 років, за яким орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 5,4 га з кадастровим номером :02:000:0288 належна ОСОБА_2 згідно державного акту на право власності на землю серії ЯК №453241, що підтверджується копією договору (а.с. 57).

Вказаний договір оренди землі зареєстрований реєстраційною службою Бобринецького районного управління юстиції Кіровоградської області 20.09.2013 року, № запису 2647083, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (а.с.58).

Згідно умов договору оренди землі від 15 липня 2013 року, а саме пунктів 9, 10, 11 договору орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки до 30.12 поточного року. Обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки приватної власності здійснюється без урахування індексації. При цьому, згідно п.5 Договору нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 131495 гривень, тобто орендна плата складає 3944,85 грн.

Всупереч умов договору оренди землі, орендна плата позивачу за 2013 2016 роки не сплачувалися взагалі.

Відповідно до ч. 1 ст.24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема своєчасного внесення орендної плати. Вказаному праву орендодавця кореспондує обовязок орендаря сплачувати орендодавцю орендну плату за володіння і користування його земельною ділянкою.

Статтею 21 вказаного Закону орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Відповідно до ч. 2 ст. 23 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін.

Згідно п.39 договору оренди землі від 15 липня 2013 року дія договору припиняється шляхом його розірвання: за взаємною згодою сторін; рішенням суду на вимогу однієї із сторін у наслідок невиконання другою стороною обовязків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав визначених законом.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Частиною 3 статті 31 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч.1 ст.32 вказаного Закону, на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельного кодексу України та іншими законами України.

Відповідно до п. «д» ч.1 ст. 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

За змістом статті 610 ЦК України цивільне законодавство розрізняє наступні порушення зобовязання: невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Пунктом 42 спірного договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання договору сторони несуть відповідальність відповідно до закону та цього договору.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідачем було допущено істотне порушення умов договору оренди землі, а саме систематична несплата орендної плати позивачу за користування належної йому земельної ділянки за 2013-2016 роки, тобто позивач був позбавлений того, на що розраховував при укладенні договору.

На підтвердження того, що відповідач платив орендну плату позивачу, не було надано будь яких доказів, а тому позовні вимоги щодо розірвання договору оренди землі від 15.07.2013 року укладеного між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 та ОСОБА_2 з підстав порушення істотних умов договору є обґрунтованими і суд першої інстанції правильно їх задовольнив.

17 березня 2014 року між фермерським господарством ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) було укладено договір позики (а.с. 53).

Згідно вказаного договору позикодавець передав у власність позичальнику грошові кошти в розмірі 130000,00 грн., а позичальник зобовязався повернути таку суму грошових коштів у порядку та на умовах, визначених цим договором.

З копії видаткового касового ордера від 18 березня 2014 року вбачається, що ОСОБА_2 отримав поворотну безвідсоткову позику від фермерського господарства ОСОБА_3 в сумі 130000, 00 грн. (а.с. 54).

За вимогами пунктів 4.1, 4.2 Договору позика надана строком на 10 років із остаточною датою повернення 17 березня 2024 року.

Пунктом 9.5 договору позики від 17 березня 2014 року визначено, що сторони свідчать, що в тексті цього Договору зафіксовано всі істотні умови, що стосуються позики. Будь-які попередні домовленості, які мали до укладення цього Договору й не відображені в його тексті, після підписання Договору не матимуть правового значення, але можуть використовуватись при тлумаченні цього умов цього Договору.

Згідно ст.235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Зі змісту ст. 235 ЦК України вбачається, що субєкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому субєкт, який вимагає визнання правочину удаваним, повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. В удаваному правочині розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що між фермерським господарством ОСОБА_3 та ОСОБА_2 настали реальні правові наслідки за договором позики від 17 березня 2014 року, оскільки фермерське господарство передало ОСОБА_2 позику в сумі 130000, 00 грн. на 10 років з остаточною датою повернення 17 березня 2024 року, а тому є позикою на умовах її повернення, а не платежем за користування земельною ділянкою.

Договір оренди землі, укладений між ОСОБА_2 і фізичною особою підприємцем ОСОБА_4 від 15.07.2013 року та договір позики від 17 березня 2014 року за своєю правовою природою є різними договорами, які спрямовані на досягнення різних правових наслідків, які насправді за ними наступили. Правового причинного звязку між ними не встановлено.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Висновок суду про відмову у задоволенні зустрічного позову про визнання договору позики удаваним правочином є обґрунтованим і законним. Не можна вважати, що відносини між сторонами договору позики регулюються правилами передбаченими для оренди земельних ділянок, як на це посилається відповідач.

Апеляційний суд згідно вимог цивільно-процесуального законодавства перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому, відповідно до ч. 1 ст.308 ЦПК України, апеляційні скарги підлягають відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 304, 307, 308, 313, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та фермерського господарства ОСОБА_3, фізичної особи підприємця ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 25 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: О.Л Дуковський

Суддя: Л.М. Дьомич

Суддя: О.Л. Карпенко