Справа № 495/1083/15-ц
№ провадження 2/495/521/2017
р і ш е н н я

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

30 жовтня 2017 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого одноособово - судді Прийомової О.Ю.,

за участю секретаря Савенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Білгород-Дністровському Одеської області цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про визнання договору недійним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, просить суд: стягнути з відповідача на користь ПАТ «Акцент-Банк» заборгованість у розмірі 8340,41 грн. за кредитним договором № А345RM82190018 від 22.04.2014 року, а також судові витрати у розмірі 243,60 грн. вказуючи, що 22.04.2014 року між позивачем та ОСОБА_1 було укладено договір № А345RM82190018, та отримано відповідачем кредит у розмірі 6044,64 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідачем було порушено умови зазначеного договору щодо належного виконання зобовязань, що призвело до виникнення заборгованості у розмірі 8340,41 грн., тому позивач і звернувся з позовом до суду.

Опікун ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою, та уточнивши свої вимоги 24.05.2017 року остаточно просить суд: визнати договір № А345RM82190018 від 22.04.2014 року між ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 недійсним .

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.06.2017 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Акцент - Банк" про визнання договору недійсним обєднано в одне провадження з первісним позовом Публічного Акціонерного товариства "Акцент -Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Представник позивача за первісним позовом ПАТ "Акцент -Банк"у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за відсутність представника, позовні вимоги підтримують та просять суд їх задовольнити у повному обсязі.

Опікун та представник відповідача з позовними вимогами не погодилися, просять суд в їх задоволенні відмовити, зустрічні позовні вимоги задовольнити.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши представника відповідача, опікуна відповідача, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що дійсно 22.04.2014 року між ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № А345RM82190018, який складається з заяви позичальника № А345RM82190018 та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ( «Розстрочка») (л.с.5-12).

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Заява разом із Умовами та правилами, що розміщені на сайті банку, а також Тарифами складає між ним та банком кредитно-заставний договір .

Відповідно до умов договору позичальнику, тобто ОСОБА_1 було надано кредит у сумі 6044,66 грн. зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,12 % річних, єдиноразовою винагородою за надання фінансового інструменту 447,75 грн., сплатою щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 120,89 грн./л.с.5/

Відповідно до п. 3.2.1, 3.2.2, 3.2.3, 3.2.4 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ( «Розстрочка»), позичальник зобовязався використати кредит на цілі, зазначені у заяві, погашати кредит у порядку та строки відповідно до заяви, сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до заяви та пп.4.1.,4.2. даних Умов та Тарифів, сплатити банку винагороду у строки та розмірі згідно тарифів, заяви та даних умов.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно ст. 527 ЦК України, боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна із сторін у зобовязанні має право вимагати доказів того, що обовязок виконується належним чином боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непредявлення такої вимоги.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Позивач за первісним позовом зазначає, що відповідач належним чином не виконав зобов`язання згідно договору, що призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 15.01.2015 року становила 8340,41 грн., та складається з:

- 6044,66 грн. заборгованість за кредитом ( в т.ч. прострочене тіло у розмірі 1341,26 грн.) ;

- 4,85 грн. заборгованість за відсотками (в т.ч. прострочені відсотки у розмірі 4,50 грн.);

- 967,12 грн. заборгованість з комісії ( в т.ч. прострочена комісія у розмірі 967,12 грн);

- 450,43 грн. заборгованість з пені;

- 873,35 грн. - заборгованість по судовим штрафам.

Згідно ч.2 ст. 612 ЦК України, боржник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Відповідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Відповідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, ОСОБА_1 мав би сплатити Банку прострочену заборгованість разом із відсотками та пенею, що передбачені договором.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що 21.01.2015 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області було винесено рішення по справі № 495/6559/14-ц, яким визнано ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 недієздатним. Встановлено над ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 опіку та призначено його опікуном ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2. /лс.с.46/

Відповідно до ст. 39 ЦК України, фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Порядок визнання фізичної особи недієздатною встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України

Стаття 40 цього Кодексу передбачає, що фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це. Якщо від часу виникнення недієздатності залежить визнання недійсним шлюбу, договору або іншого правочину, суд з урахуванням висновку судово-психіатричної експертизи та інших доказів щодо психічного стану особи може визначити у своєму рішенні день, з якого вона визнається недієздатною.

За змістом ст.ст. 41, 60, 61, 63 цього Кодексу над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка. Недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину. Правочини від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун. Відповідальність за шкоду, завдану недієздатною фізичною особою, несе її опікун (стаття 1184 цього Кодексу).

Суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.

Суд встановлює піклування над фізичною особою у разі обмеження її цивільної дієздатності і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування встановлює опіку над малолітньою особою та піклування над неповнолітньою особою, крім випадків, встановлених частинами першою та другою статті 60 цього Кодексу.

Опікуна або піклувальника призначає орган опіки та піклування, крім випадків, встановлених статтею 60 цього Кодексу.

Статтею 65 ЦК України визначено, що до встановлення опіки або піклування і призначення опікуна чи піклувальника опіку або піклування над фізичною особою здійснює відповідний орган опіки та піклування.

Як визначено у ст. 67 цього Кодексу, опікун зобов'язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням. Опікун вчиняє правочини від імені та в інтересах підопічного. Опікун зобов'язаний вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічного.

Згідно ст. 68 цього Кодексу опікун, його дружина, чоловік та близькі родичі (батьки, діти, брати, сестри) не можуть укладати з підопічним договорів, крім передання майна підопічному у власність за договором дарування або у безоплатне користування за договором позички. Опікун не може здійснювати дарування від імені підопічного, а також зобов'язуватися від його імені порукою.

За змістом статей 71, 72 цього Кодексу опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування: 1) відмовитися від майнових прав підопічного; 2) видавати письмові зобов'язання від імені підопічного; 3) укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; 4) укладати договори щодо іншого цінного майна.

Опікун зобов'язаний дбати про збереження та використання майна підопічного в його інтересах.

Опікун самостійно здійснює витрати, необхідні для задоволення потреб підопічного, за рахунок пенсії, аліментів, відшкодування шкоди у зв'язку з втратою годувальника, допомоги на підопічну дитину та інших соціальних виплат, призначених на підопічну дитину відповідно до законів України, доходів від майна підопічного тощо.

Якщо підопічний є власником нерухомого майна або майна, яке потребує постійного управління, опікун може з дозволу органу опіки та піклування управляти цим майном або передати його за договором в управління іншій особі.

Відповідно до ст. 79 цього Кодексу, дії опікуна можуть бути оскаржені заінтересованою особою, в тому числі родичами підопічного, до органу опіки та піклування або до суду. Рішення органу опіки та піклування може бути оскаржено до відповідного органу, якому підпорядкований орган опіки та піклування, або до суду.

Статтею 1184 цього Кодексу визначено, що шкода, завдана недієздатною фізичною особою, відшкодовується опікуном або закладом, який зобов'язаний здійснювати нагляд за нею, якщо він не доведе, що шкода була завдана не з його вини. Обов'язок цих осіб відшкодувати шкоду, завдану недієздатною фізичною особою, не припиняється в разі поновлення її цивільної дієздатності. Якщо опікун недієздатної особи, яка завдала шкоди, помер або у нього відсутнє майно, достатнє для відшкодування шкоди, а сама недієздатна особа має таке майно, суд може постановити рішення про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю потерпілого, частково або в повному обсязі за рахунок майна цієї недієздатної особи.

Як вбачається з матеріалів справи, задля повного та обєктивного розгляду справи Білгород-Дністровським міськрайонним судом неодноразово виносились ухвали про призначення судово-психіатричної експертизи. /л.с.119,139).

Так, згідно висновку судово-психіатричних експертів №172 від 22.12.2016 року, проаналізувавши свідчення, що були надані відносно підслідного у матеріалах справи, з урахуванням свідчень з наданої відносно його медичної документації, аналізу результатів проведених йому у минулому амбулаторних та стаціонарних судово-психіатричних експертиз, даних, які були отримані експертами безпосередньо під час проведення дійсного стаціонарного судово-психіатричного дослідження, комісія експертів-психіатрів дійшла висновку, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, на час підписання договору № А345RM82190018 від 22.04.2014 року з ПАТ «Акцент-Банк» про надання йому банківського кредиту, на будь-яких хронічний, психічний розлад (хворобу) психотичного рівня, придбане недоумство (деменцію), розлад особистості не страждав, у тимчасовому хворобливому розладі психічної діяльності, у тому числі іншому експертно значимому психічному стані, не заходився.

Виявляв психічні порушення, непсихотичного рівня, у вигляді «Органічного розладу особистості, із легким зниженням когнітивних функцій, без психозу та деменції» ( що відповідало діагностичним критеріям рубрики «F07,8» за «Міжнародною класифікацією хвороб» 10-го перегляду), який за глибиною та ступенем впливу на його вольові і критичні функції був не стільки виражений, і не позбавляв його здатності повною мірою усвідомлювати значення своїх дій і (або) керувати ними.

Враховуючи усе вищенаведене, дійсно між сторонами з моменту підписання відповідачем за первісним позовом заяви позивальника за № А345RM82190018 та ознайомлення з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» виникли договірні правовідносини з приводу отримання кредитного ліміту у розмірі 6044,66 грн.

Враховуючи визнання судом ОСОБА_1 недієздатним 21.01.2015 року, та прийнявши до уваги висновок судово-психіатричних експертів, про те, що на момент укладання кредитного договору № А345RM82190018 від 22.04.2014 року, останній на будь-яких хронічний, психічний розлад (хворобу) психотичного рівня, придбане недоумство (деменцію), розлад особистості не страждав, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 мав сплачувати кредит саме до набрання рішенням від 21.01.2015 року законної сили, тобто до моменту визнання його судом недієздатним.

Надалі, з призначенням над відповідачем опікуна ОСОБА_2 обовязок по вчиненню дій, направлених на виконання цього договору, перейшло до неї.

Аналіз приведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що з моменту визнання відповідача недієздатним, він не несе відповідальності за неналежне виконання умов кредитного договору, оскільки є недієздатним субєктом цивільної процесуальної дієздатності, а усі правочини, що необхідно вчиняти на погашення суми кредитного зобовязання, законом покладено на опікуна, який не є стороною кредитного договору і у такому випадку несе особисту відповідальність за завдану шкоду, якщо не доведе, що ця шкода завдана не з його вини.

В матеріалах справи відсутні докази про те, що опікун був повідомлений про існування кредитного договору та порушення строків погашення отриманого кредиту.

У разі завдання шкоди через вині дії опікуна між ним та банком виникають деліктні правовідносини, які вирішуються за положеннями ст.ст. 41, 1184 ЦК України. Таких вимог банком не заявлено.

Вирішуючи спір суд дійшов висновку, що особа, на яку законом покладено обовязок вчиняти дії від імені недієздатної особи - опікун ОСОБА_2, не приймала участі у справі як відповідач через не заявлення до неї відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України позовних вимог.

Окрім того, згідно наданого банком розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 15.01.2015 року заборгованість ОСОБА_1 становила 8340,41 грн., та складається з:

- 6044,66 грн. заборгованість за кредитом ( в т.ч. прострочене тіло у розмірі 1341,26 грн.)

- 4,85 грн. заборгованість за відсотками (в т.ч. прострочені відсотки у розмірі 4,50 грн.);

- 967,12 грн. заборгованість з комісії ( в т.ч. прострочена комісія у розмірі 967,12 грн);

- 450,43 грн. заборгованість з пені;

- 873,35 грн. - заборгованість по судовим штрафам.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

За положеннями ст. 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами спірного кредитного договору, передбачено, що при порушенні позичальником будь-якого із зобовязань, передбачених Завою та п.п.3.2.2,3.2.3 даних Умов, Банк має право нарахувати, а позичальник зобовязується сплатити банку пеню розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки платежу.

У той самий час, згідно з умовами вказаних Умов, при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн+5% від суми заборгованості

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Отже, дослідивши матеріали справи, докази, надані позивачем та відповідачем по справі, та враховуючи вимоги діючого законодавства, слід дійти висновку про те, що оскільки мотиви позову обґрунтовані нормами матеріального права, що регулюють договірні правовідносини з відповідачем і до опікуна вимоги банком не заявлені, а також враховуючи застосування до ОСОБА_1 подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, що є неприпустимим та суперечить нормам Конституції України, суд вважає позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Стосовно зустрічних позовних вимог опікуна ОСОБА_1М, то вони по суті зводяться до того, що під час надання кредиту з боку працівників банку були вчинені порушення. Вважає, що кредит був наданий по недійсному паспорту, оскільки ОСОБА_1 в той час вже виповнилось 45 років та він повинен був вклеїти фотокартку у паспорті. Фотокартка була вклеєна лише 10.02.2015 року. Стверджує, що матеріальну відповідальність перед ПАТ «Акцент-Банк» повинні нести працівники банку, які надали кредит по недійсному паспорту.

У відповідності до ч.1 п.8 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року N 2503-XII, до паспортної книжечки при досягненні громадянином 25- і 45-річного віку вклеюються нові фотокартки, що відповідають його вікові.

У відповідності до п.18 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року N 2503-XII, для одержання, обміну паспорта і вклеювання до нього нових фотокарток громадянин подає документи і фотокартки не пізніш як через місяць після досягнення відповідного віку або зміни (переміни) прізвища, імені чи по батькові, встановлення розбіжностей у записах або непридатності паспорта для користування.

Згідно п.23 вказаного вище Положення, посадові особи та громадяни, винні в порушенні вимог цього Положення, притягаються до відповідальності згідно із

законодавством України.

У відповідності до ст. 215 ЦК України (Коментар), недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Коментована стаття, визначаючи підстави недійсності правочину, вказує на необхідність дотримання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України. Отже, можна вважати, що умови чинності правочину водночас є умовами його дійсності, які у загальному вигляді визначені у ст. 203 ЦК України. Будь-який правочин має набути чинності, тобто набрати юридичної сили. Для цього він має відповідати вимогам, встановленим законом. У ст. 203 ЦК України перераховані лише загальні вимоги до чинності правочину, що стосуються правомірності його змісту, дієздатності сторін, волевиявлення сторін, форми укладеного правочину, реальності передбачуваних правових наслідків, дотримання батьками прав та інтересів їх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей. Іншими словами, за коментованою статтею, щоб правочин вважався чинним, а відповідно і правомірним, при його вчиненні мають бути дотримані такі умови як: законність змісту правочину; наявність у сторін (сторони) необхідного обсягу дієздатності; наявність об'єктивно вираженого волевиявлення учасника правочину та його відповідність внутрішній волі учасника правочину; відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону; спрямованість волі учасників правочину на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату; відсутність спрямованості у вчинюваному батьками правочині на порушення прав та інтересів їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У разі недотримання перерахованих вимог правочин є недійсним або може бути визнаний недійсним у порядку, встановленому цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Враховуючи те, що при укладанні кредитного договору № А345RM82190018 від 22.04.2014 року між ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 були дотримані вимоги щодо дійсності правочину, передбачені ст.203 ЦК України, а саме: законність змісту правочину; наявність у сторін необхідного обсягу дієздатності (що було підтверджено висновком судово-психіатричних експертів); наявність об'єктивно вираженого волевиявлення учасника правочину та його відповідність внутрішній волі учасника правочину; відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону; спрямованість волі учасників правочину на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату тощо, суд приходить до висновку, що несвоєчасне вклеювання фотокарток до паспорта гр. ОСОБА_1 не є підставною для визнання спірного кредитного договору недійсним, а лише є підставою для притягнення винної особи до відповідальності, передбаченої законодавством.

За таких обставин, вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 до ПАТ «Акцент-Банк» про визнання договору недійсним є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 530, 549, 553, 554, 629, 1050, 1054 ЦКУкраїни, ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, а саме про стягнення з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН: НОМЕР_1, на користь Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» кредитну заборгованість на загальну суму 8340,41 грн., яка складається з наступного: 6044,66 грн. заборгованість за кредитом ( в т.ч. прострочене тіло у розмірі 1341,26 грн.) ; 4,85 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом (в т.ч. прострочені відсотки у розмірі 4,50 грн.); 967,12 грн. заборгованість за комісією ( в т.ч. прострочена комісія у розмірі 967,12 грн); 450,43 грн. заборгованість за пенею; 500 грн. штраф /фіксована частина/; 373,35 грн. штраф /процентна складова/, судовий збір у розмірі 243,60 грн. - відмовити.

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про визнання договору недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: