Справа № 206/4939/17
Провадження № 2/206/1252/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2017 року Самарський районний суд міста Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря Мороза К.Т.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Дніпропетровської міської ради, треті особи: Комунальне підприємство «Житлове господарство Самарського району» Дніпропетровської міської ради, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, Самарський районний у місті Дніпропетровську відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання права на користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

15.09.2017 позивач звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Дніпропетровської міської ради, треті особи: Комунальне підприємство «Житлове господарство Самарського району» Дніпропетровської міської ради, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, Самарський районний у місті Дніпропетровську відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання права на користування житловим приміщенням.

В обґрунтування своєї вимоги позивач зазначив, що згідно ордеру, у 1983 році, ОСОБА_4 (дідусь позивача) отримав квартиру АДРЕСА_1 для його проживання та проживання його сімї: ОСОБА_5 (батька позивача) та ОСОБА_6 (рідної тітки позивача). Бабуся ОСОБА_7 (дружина ОСОБА_4А.) померла ще до народження позивача. Таким чином, ОСОБА_6 являється рідною тіткою по батькові позивачу. 06.08.2017 ОСОБА_6 померла. На даний час у квартирі зареєстрованих немає. ОСОБА_3, тобто позивач, з народження проживав у ІНФОРМАЦІЯ_1 у дідуся та тітки разом з батьками і був там зареєстрований. У 1991 році, батьки позивача розлучилися і в звязку із чим, у шестирічному віці його було знято з реєстраційного обліку матірю, після чого перейшли проживати до бабусі, по стороні матері, за адресою: АДРЕСА_2. Будинки були розташовані поряд, тому він все дитинство почергово перебував то у матері, то у тітки ОСОБА_6, за адресою: АДРЕСА_3. Його тітка, ОСОБА_6, весь свій вільний час проводила із позивачем, вони разом відвідували розважальні заклади, їздили на відпочинок, оскільки у неї не було своєї родини та не було дітей. Коли позивач навчався у школі, його дідусь, ОСОБА_4, помер. Після закінчення школи, у 2000 році, позивач пішов навчатися до ДНЗ «Кулінарний технікум» у м. Дніпропетровську, з того часу переїхав проживати до тітки, ОСОБА_6 У той час, з матірю у позивача іноді були напружені стосунки, а у тітки йому було спокійно, він відчував себе як у дома. Батько позивача, ОСОБА_5, наприкінці 90-х років знявся з реєстраційного обліку та переїхав проживати за іншою адресою. Згодом був засуджений до позбавлення волі, та відбував покарання у місцях позбавлення волі. Після звільнення, одружився та проживає наразі з жінкою де і зареєстрований. Його тітка, ОСОБА_6, постійно вважала позивача своїм «сином» та бажала, щоб дана квартира залишалася йому. Позивач у свою чергу, не зареєстрував своє місце проживання, оскільки не мав при собі посвідчення про приписку, що перебуває на військовому обліку, оскільки його загубив, що унеможливлювало зняття з реєстрації місця проживання та реєстрацію місця проживання. Тітка неодноразово наполягала, щоб він відновив посвідчення про прописку та зареєстрував своє місце проживання у неї. ОСОБА_6, майже ніколи не хворіла, тому смерть була для всіх несподіванкою, діагноз був встановлений за декілька днів до смерті, та лікарі допомогти їй вже не змогли. Як до смерті ОСОБА_6 так і після, позивач постійно проживає у спірній квартирі, що підтверджується квитанціями про сплату комунальних послуг. На даний час зареєструвати своє постійне місце проживання позивач вже не може. Іншого житла у нього не має. На підставі вищевикладеного позивач просив визнати за ним право користування квартирою № 91 у будинку № 16 по вулиці Космонавтів у місті Дніпро (Дніпропетровську).

Позивач надав до канцелярії суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовну заяву підтримав просив задовольнити (а.с.31).

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила задовольнити.

Представник відповідача у засіданні заперечував проти задоволення позовної заяви, надав письмові заперечення (а.с.61-62).

Свідками ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у судовому засіданні було підтверджено обставини викладені в позовній заяві, а також те, що по закінченню навчання у школі позивач переїхав жити до своєї тітки ОСОБА_6, останні весь час проводили разом. З 2000 року та, по сьогодні, позивач проживає у квартирі своєї тітки. Відносини у них були гарні, свідки взагалі вважали, що позивач є сином ОСОБА_6

Представники третіх осіб Комунального підприємства «Житлове господарство Самарського району» Дніпропетровської міської ради, Самарського районного у місті Дніпропетровську відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області надали заяви про розгляд справи у їх відсутність (а.с.20, 22).

Представник третьої особи Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, у судове засідання не зявились, про час, місце і дату розгляду справи повідомлявся, про причини своєї неявки суду не повідомив.

Вислухавши доводи та пояснення представників сторін, допитавши свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання права на користування житловим приміщеннямпідлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії ІV КИ № 412968 виданого 29.01.1985, ОСОБА_10, тобто позивач, народився 24.01.1985, батьками позивача записано ОСОБА_5 та ОСОБА_11 (а.с.6).

Місце проживання ОСОБА_3 зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.4).

Відповідно до Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 1 від 20.09.2017 ОСОБА_6 народилась 25.11.1961, батьками ОСОБА_6 зазначено ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.23-24).

Згідно Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 1 від 21.09.2017 ОСОБА_4, помер 09.01.1996 (а.с.25).

Відповідно до Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 3 від 20.09.2017 ОСОБА_5 народився 05.03.1967, батьками ОСОБА_5 зазначено ОСОБА_4 та ОСОБА_7 (а.с.26-27).

Таким чином, встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_7 є рідними батьками ОСОБА_6 та ОСОБА_5, відповідно ОСОБА_3 являється рідним сином ОСОБА_5, онуком ОСОБА_4, ОСОБА_7 та племінником ОСОБА_6

Як встановлено із ордеру № 1290 від 13.10.1980 виданого Виконавчим комітетом Самарської районної ради народних депутатів міста Дніпропетровська ОСОБА_4 та його сімї, яка складається із ОСОБА_5 та ОСОБА_12 надано право зайняття квартири АДРЕСА_4 (а.с.20).

В той же час, ОСОБА_6, після смерті ОСОБА_4 основного квартиронаймача, будучи рідною донькою, постійно проживаючи з батьком до дня його смерті, та продовжуючи жити у вказаній квартирі, за відсутності інших зареєстрованих осіб, набула всіх тих прав та обовязків, якими був наділений до смерті її батько, тобто наймач квартири за зазначеної вище адресою.

Відповідно до довідки про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 9290 від 04.10.2017, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.60).

Згідно Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 4 від 21.09.2017 ОСОБА_6, померла 06.08.2017, місце проживання - квартира АДРЕСА_5 (а.с.28-29).

Як вбачається із квитанцій від 31.08.2017, ОСОБА_10 було здійснено оплати за надані комунальні послуги за адресою: квартира АДРЕСА_5, на рахунок ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго» у сумі 177, 27 грн., Дніпроводоканал 45, 00 грн., КП «ЖГСР» ДМР 4391,00 грн., ТОВ «Дніпропетровськаз Збут» - 75,54 грн. (а.с. 8-11).

25.09.2017 позивачем сплачено вартість наданих комунальних послуг за адресою: квартира АДРЕСА_5, на рахунок ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго» у сумі 100,00 грн., ТОВ «Ліфтреммонтаж Дніпро Самарський» - 100,00 грн., Дніпроводоканал 117, 00 грн., КП «ЖГСР» ДМР 4391,00 грн. (а.с.-34-35).

З наданих у судовому засіданні копій фотокарток вбачається спільне проводження часу ОСОБА_6В./рідною тіткою, ОСОБА_3 позивача та ОСОБА_4А./дідусем ще у 1992 року (а.с.36-38).

25.09.2017 ОСОБА_13, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_14, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_8 склали акт про те, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_9, дійсно постійно проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6, без реєстрації, разом із своєю рідною тіткою, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_10 з 2000 року, та разом вели спільне господарство. 06.08.2017 ОСОБА_6 померла. Після смерті ОСОБА_6, ОСОБА_3 залишається проживати у квартирі 91, будинку 16 у м. Дніпрі та виконувати обовязки члена сімї наймача (а.с.53).

Дані спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом Української РСР.

Згідно зі статтею 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

У статті 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Відповідно до ст. 64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Згідно зі ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Частиною 1 статті 106 ЖК УРСР передбачено, що повнолітній член сімї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сімї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сімї наймача.

В той же час, як роз'яснено у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 № 9 (з подальшими змінами) «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11.07.2012 №6-60цс-12, яка в силу ст.360-7 ЦПК України, є обов'язковою для застосування судами України, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача (ч. ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч. 2 ст. 65 ЖК УРСР).

При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім'ї наймача, в розумінні ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. За змістом ст. 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

Згідно зі ст. 107 ЖК УРСР у разі вибуття наймача та членів його сім'ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Судом встановлено, що позивач з 2000 року постійно проживав разом з ОСОБА_6 до її смерті 06.08.2017, в квартирі АДРЕСА_5. Позивач вселився у спірну квартиру та проживав у ній за усної згоди ОСОБА_6, тобто його рідної тітки, за життя останньою питання про виселення позивача не ставилось.

При цьому, відсутність письмової згоди ОСОБА_6 на вселення позивача у спірну квартиру не свідчить про те, що він не набув права користування спірною квартирою, оскільки фактичними обставинами безспірно встановлено, що позивач за згодою рідної тітки, ОСОБА_6, як наймача спірного житла, вселився у квартиру АДРЕСА_6, проживав у цій квартирі з наймачем, як члени її сім'ї до смерті останньої. Після смерті наймача ОСОБА_6, позивач продовжує проживати у спірній квартирі, сплачує вартість наданих комунальних послуг, погашає заборгованість за комунальні послуги за попередні періоди. Іншого житла позивач не має.

Окрім вище зазначеного, суд звертає увагу, що згідно ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Згідно ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16.12.1966 (ст. 10). При цьому, як вбачається із п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16.12.1966, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також уст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. ОСОБА_13 охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004у справі № 1-33/2004.

Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 до Дніпропетровської міської ради, треті особи: Комунальне підприємство «Житлове господарство Самарського району» Дніпропетровської міської ради, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, Самарський районний у місті Дніпропетровську відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання права на користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 57, 60, 61, 79, 88, 169, 197, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 про визнання права на користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_11, право користування квартирою № 91 у будинку № 16 по вулиці Космонавтів у місті Дніпро (Дніпропетровську), що є підставою для реєстрації за місцем проживання за адресою: квартира ІНФОРМАЦІЯ_12 (Дніпропетровську).

Стягнути з Дніпропетровської міської ради на користь ОСОБА_3 судовий збір 640, 00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя К.С. Маштак