АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 листопада 2017 року. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого Пікуль А.А.

суддів Гаращенка Д.Р.

НевідомоїТ.О.

секретар Пузикова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 17 липня 2017 року за безпідставністю заявленого позову відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ПАТ "Банк Кредит Дніпро" про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_5 через свого представника, ОСОБА_4, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.60-61).

Заслухавши доповідь судді Пікуль А.А., пояснення учасників судового розгляду: ОСОБА_5 та її представника, ОСОБА_4, які підтримали подану апеляційну скаргу та просили суд її задовольнити; представника відповідача, Супруна О.В., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

При ухваленні рішення суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

Відповідно до виданого 26 лютого 1993 безстрокового посвідчення серії НОМЕР_1 (категорії 3) позивач була відселена із зони забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС 1986 року.

Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК серії АВ № 0446788 від 19 квітня 2016 року позивачеві визначено третю групу інвалідності з 11 квітня 2016 року.

Позивач та відповідач перебували у трудових відносинах з 6 листопада 2007 року по 21 січня 2014 року.

20 листопада 2013 року, о 16:20 год., позивач була попереджена про заплановане скорочення штатної чисельності та звільнення з посади 21 січня 2014 року, проте відмовилася від підпису у наданому їй письмовому попередженні, про що складено відповідний акт.

Наказом № 28-вк від 14 січня 2014 року позивача звільнено з посади провідного економіста Відділу валютного контролю Операційного центру Центрального регіонального управління з 21 січня 2014 року, у зв'язку із скороченням штатної чисельності ПАТ "Банк Кредит Дніпро" за п. 1 ст. 40 КЗпП України, на підставі наказу № 994-вк від 20 листопада 2013 року "Про заходи скорочення чисельності та штату працівників Банку".

Актом від 21 січня 2014 року, складеного комісією ПАТ "БанкКредит Дніпро", зафіксовано, що цього дня о 11:45 год. провідному економістові Відділу валютного контролю Операційного центру Центрального регіонального управління (позивачеві) для ознайомлення було надано наказ від 14 січня 2014 року № 28-вк про звільнення з займаної посади у зв'язку із скороченням штатної чисельності банку, з яким ОСОБА_5, особисто прочитавши, ознайомилася, проте відмовилася від підпису про ознайомлення з ним.

Із складеного комісією ПАТ "Банк Кредит Дніпро" 21 січня 2014 року акту вбачається, що цього дня о 15:05 год. позивачеві було запропоновано переведення на одну з наявних у банку вакантних посад, проте остання усно відмовилася від даної пропозиції та у пунктах ознайомлення та надання згоди/відмови від посад, які зазначені у наданій їй письмовій пропозиції, поставити свій підпис відмовилася.

У відповідності до акту від 21 січня 2014 року, складеного комісією ПАТ "Банк Кредит Дніпро", позивач була відсутня о 17:00 год. на робочому місці, у зв'язку з чим було неможливо їй видати її трудову книжку у день звільнення.

У день звільнення - 21 січня 2014 року, відповідач був позбавлений можливості видати трудову книжку позивачу, оскільки вона до кінця робочого дня не з'явилася на своєму робочому місці та у кабінеті відділу кадрів, про що складено відповідний акт від 21 січня 2014 року.

Як вбачається з копії сторінок книги обліку трудових книжок відповідача, позивач отримала свою трудову книжку наступного після звільнення дня - 22 січня 2014 року.

За встановлених обставин, виходячи з того, що ПАТ "Банк Кредит Дніпро" дотримано порядок звільнення працівника - ОСОБА_5, за ч.1 ст.40 КЗпП України, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог в частині поновлення позивача на роботі.

Крім того, положеннями Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", який є спеціальним законом щодо реалізації прав громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, не передбачено виплати допомоги у розмірі трикратної середньомісячної заробітної плати, у разі вивільнення працівників, які відносяться до третьої категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, у зв'язку із скороченням чисельності або штату працівників. Тому районний суд відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні. Районний суд також відмовив у задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди як похідної вимоги, оскільки порушення трудових прав ОСОБА_5 при звільненні у зв'язку із скороченням штатної чисельності банку не встановлено.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_5 відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції, мотиви, з яких суд вважав встановленою відсутність правових підстав для задоволення заявленого ОСОБА_5 позову, нормативно-правові акти, якими керувався суд при ухваленні рішення, повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення (а.с.56-57).

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга представника ОСОБА_5 не містить, в ході апеляційного розгляду позивачка та її представник, ОСОБА_4, також не навели таких обставин.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач в порушення вимог закону не попередив позивача під підпис про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці та не запропонував вакантних посад, які позивач може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, а також не надав позивачу переважне право залишення на роботі апеляційний суд відхиляє з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Статтею 492 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Згідно з ч.2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Системний аналіз положень ст.40, 492 КЗпП України дає підстави вважати, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації у разі наявності вакантних посад, які працівник може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

З наявних в матеріалах справи доказів убачається, що 20 листопада 2013 року, о 16:20 год., позивач була попереджена про заплановане скорочення штатної чисельності у зв'язку з необхідністю внесення змін в організацію праці ПАТ "Банк Кредит Дніпро" та звільнення з посади 21 січня 2014 року, тобто за два місяці, підписувати надане їй письмове попередження позивач відмовилась, про що уповноваженими особами ПАТ "Банк Кредит Дніпро" складено відповідний акт від 20 листопада 2013 року (а.с.37, 38).

Відповідно до змісту попередження від 20 листопада 2013 року, вакантні посади, які б можливо було запропонувати ОСОБА_5, на даний час в ПАТ "Банк Кредит Дніпро" відсутні.

Відсутність підпису ОСОБА_5 на вищезазначеному документі не спростовує факту її попередження про наступне вивільнення за два місяці.

Відомості, зазначені в Акті від 20 листопада 2013 року, щодо ознайомлення ОСОБА_5 з попередженням про наступне вивільнення стороною позивача у встановленому процесуальним законом порядку не спростовані.

Під час апеляційного розгляду ОСОБА_5 підтвердила, що вона письмово попереджалась про наступне звільнення у зв'язку із скороченням штатної чисельності банку, однак, діючи на власний розсуд, із власних міркувань, відмовилася ставити свої підписи на попередженні про звільнення та інших документах, які надавались їй роботодавцем для ознайомлення.

Щодо переважного права позивача ОСОБА_5 на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці слід зазначити наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_5 віднесено до категорії 3 осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, у зв'язку з постійною працею та/або проживанням у зонах безумовного (обов'язкового) та гарантованого добровільного відселення (а.с.6).

Відповідно до ч.2 ст.42 КЗпП України, перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Пунктом 7 ч.1 ст.20 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Закон) передбачено, що особам, віднесеним до категорії 1 (пункт 1 статті 14), надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги, зокрема, переважне право залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, в тому числі при ліквідації, реорганізації або перепрофілюванні підприємства, установи, організації, скороченні чисельності або штату працівників, а також на працевлаштування.

Статтею 22 Закону встановлено компенсації та пільги громадянам, віднесеним до категорії 3.

Так, відповідно до п.1 ч.1 ст.22 Закону, особам, віднесеним до категорії 3 (пункт 3 статті 14), надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги, зокрема, пільги, передбачені пунктами 1, 2, 3, 5, 6, 8, 17, 20, 27 статті 20, а також пунктом 7 статті 20 для учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які належать до категорії 3.

Оскільки ОСОБА_5 належить до категорії 3 осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, при цьому не являється учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, пільги, передбачені п.7 ч.1 ст.20 Закону на неї не розповсюджуються.

Таким чином, наведені доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції про те, що відповідачем при звільненні позивача було дотримано вимог чинного трудового законодавства України.

Апеляційний суд також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем не було виплачено позивачу жодної грошової виплати у рахунок заробітної плати та компенсації, оскільки відповідно до змісту позовної заяви (а.с.1) ОСОБА_8 визнала, що отримала вихідну допомогу при звільненні у розмірі однієї заробітної плати.

Апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували правильність висновків суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, вимоги про стягнення якого заявлені на підставі положень Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_5 має переважне право залишення на роботі, оскільки має безперервний стаж роботи у ПАТ "Банк Кредит Дніпро", а також про те, що районний суд не з'ясував чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності працівників, суд апеляційної інстанції відхиляє з огляду на наступне.

Відповідно до встановленого в цивільному судочинстві принципу диспозитивності, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст.11 ЦПК України).

За правилом ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскільки предметом позовних вимог ОСОБА_5 є поновлення на роботі та стягнення відшкодування у зв'язку з затримкою розрахунку при звільнені, заявленим з підстав порушення відповідачем вимог ст.40, 492 КЗпП України та Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", у суду першої інстанції не було обов'язку перевіряти обставини щодо переважного права позивача на залишення на роботі з огляду на тривалий безперервний стаж роботи, а також обставину щодо зміни в організації виробництва і праці відповідача.

При цьому, під час апеляційного розгляду, при перевірці указаних обставин, ОСОБА_5 пояснила суду, що вона не оспорює факту скорочення штатної чисельності банку, а також не змогла вказати жодної особи, перед якою вона мала переважне право на залишення на роботі.

Інших доводів щодо неправильності оскаржуваного рішення апеляційна скарга відповідача не містить.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підставдля скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст.303, 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: А.А. Пікуль

Судді: Д.Р. Гаращенко

Т.О.Невідома