Провадження №2/523/4156/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" серпня 2017 р.

Суворовський районний суд міста Одеси, в складі:

головуючого судді Малиновського О.М.

при секретарі Шевчук М.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 15, в місті Одеса, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, ОСОБА_2 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності в порядку спадкування за законом, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовними вимогами в яких просить встановити факт прийняття нею спадщини у вигляді ? частин квартири АДРЕСА_1 після смерті її матері ОСОБА_3, померлої 01.02.1999р., визнавши за нею право власності в порядку спадкування за законом на вказану частину квартири.

Позовні вимоги мотивовані тим, що після смерті ОСОБА_3, яка є власником ? частин зазначеної вище квартири, відкрилась спадщина, яку фактично вона прийняла, оскільки, як до смерті матері, так після продовжила проживати у спадковій квартирі, користувалася нею та фактично володіла. Позивач зазначає, що вона є єдиним спадкоємцем першої черги після смерті своєї матері. В нотаріальну контору вона не зверталася, так як вважала себе власником спадку з часу її прийняття. Крім того, позивач послалась на те, що ОСОБА_2 є її зятем, який з 1999р. зареєстрований на житловій площі, проте в ній не проживає з 2000р. Речей належних йому в квартирі немає. Однак така реєстрація порушує її права, як власника квартири, так як вона вимушена нести додаткові витрати, та позбавляє її можливості розпорядитися квартирою. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилою площею в квартирі АДРЕСА_2. Дані обставини стали підставою для звернення до суду.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 вимоги підтримав, просить задовольнити.

Одеська міська рада не забезпечила участі свого представника у судовому засіданні. Про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином.

ОСОБА_2 у судове засідання не зявився без поважних на те причин. Про час та місце розгляду справи відповідачу належним чином направлявся судовий виклик за місцем його реєстрації.

За згодою представника позивача справа розглянута в заочному порядку, на підставі наявних доказів, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України.

Суд, заслухавши представника позивача, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14.10.1996р., виданого Управлінням житлово-комунального господарства ОМР на підставі розпорядження органу приватизації від 14.10.1996р. № 83228, квартира АДРЕСА_3 належить на праві спільної часткової власності (в рівних частках): ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

ОСОБА_3, померла 01 лютого 1999р., що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД №168148, виданого на підставі а/з № 984 від 01.02.1999р., складеного у відділі РАГС Жовтневої райадміністрації виконкому Одеської міської ради.

Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді ? частин вказаної вище квартири. Згідно ч.1 ст.529 ЦК УРСР (в ред. 1963р.) спадкоємцем першої черги є дочка померлої ОСОБА_1 Факт родинного звязку підтверджується свідоцтвом про народження №1016470 ОСОБА_1, де її матерю записана ОСОБА_5.

З представлених документів вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована з 04.08.1982р. за адресою: АДРЕСА_4. Факт її проживання у спадковій частині квартири, як до смерті ОСОБА_3 так і після, підтвердили допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, які є сусідками позивачки, та які зазначили, що ОСОБА_1 постійно проживає в квартирі, проводить ремонтні роботи, сплачує витрати по її догляду. Дана обставина також підтверджується довідкою Ф-1 № 1092 від 15.06.2017р. про фактичне місце проживання ОСОБА_1 З вказаної довідки також убачається, що в квартирі з 11.08.1999р. зареєстрований ОСОБА_2, як зять ОСОБА_1 Тобто, ОСОБА_2 зареєструвавши своє місце проживання на вказаній вище житловій площі, правомірно набув право її користування, як член сімї власника квартири.

З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №48713334 від 0.08.2017р., убачається, що спадкова справа до майна ОСОБА_3, померлої 01.02.1999р. не заводилась.

Згідно ст. 548 Цивільного кодексу УРСР (в ред. 1963р.), для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до п.2 ст.549 Цивільного кодексу УРСР (в ред. 1963р.), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном.

Встановлені судом фактичні обставини вказують на те, що ОСОБА_1 після смерті своєї матері продовживши проживати в квартирі фактично вступила у володіння та управління спадковим майном, а відтак вважається її власником в порядку спадкування за законом з часу відкриття спадщини.

Як було розяснено п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24.06.1983р. «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», передбачений ст. 549 ЦК УРСР (в ред. 1963р.) шестимісячний строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом за заявою заінтересованої особи при доведеності причин його пропуску. Якщо у вказаний строк позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно, а не продовжує пропущений строк.

При обставинах викладених вище, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що предявлені позовні вимоги в частині встановлення факту та визнання права власності є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 без поважних на те причин не проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1 з 2000р. Дана обставина підтверджується представленими актами від 13.07.2017р., складених та підписаних сусідами позивача, підписи яких були посвідчені начальником дільниці №1 КП ЖКС «Північний». Даний факт також підтвердили допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, які зазначили, що ОСОБА_1 в квартирі проживає самостійно.

КУ «Міська поліклініка №29» у відповіді зазначила, що ОСОБА_2А, ІНФОРМАЦІЯ_2, який проживає в кв.№ 320, в будинку №84, по вулиці Кримській, в м. Одесі з 2014р. і по даний час за медичною допомогою не звертався.

Згідно відповіді Суворовського відділу поліції м. Одеси, ОСОБА_2 із заявами та повідомленнями стосовно перешкоджання у проживанні в спірній квартирі , до відділу поліції не звертався.

Під час розгляду справи судом не встановлено будь-яких перешкод в проживанні відповідача ОСОБА_2 в спірній квартирі.

Правовідносини, які виникли між сторонами по справі, регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-ІУ від 11.12.2003р.

Так, відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України, члени сімї власника квартири, які проживають разом з ним в квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди користування цим приміщенням. Частина 4 цієї же статті вказує, що припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до статті 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням не інакше як на підставі і в порядку, визначеному законом. Право громадянина на житло нерушиме та гарантовано статтею 47 Конституції України.

Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, враховуючи доведеність з боку позивача того факту, що відповідач по справі понад один рік не проживає на спірній житловій площі без поважних на те причин, суд вважає, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житлом.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-ІУ від 11.12.2003р. зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщення. Зазначена норма вказує на достатність рішення суду, яке набрало законної сили про визнання особи такою, що втратила право користування житлом для зняття її з реєстраційного обліку відповідним органом.

З боку відповідача ОСОБА_2 суду не представлено жодного належного та допустимого доказу, який би спростовував доводи викладені позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.529,548,549 ЦК УРСР (в ред. 1963р.) ст.405 ЦК України (в ред.2003р.), ст.156 ЖК України, ст. ст. 10,11,57, 64,209,212,214,215,218, 224-227 ЦПК України, -

ВИРІШИВ

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити факт прийняття ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 спадщини у вигляді 1/2 частин квартири №320 (триста двадцять), в будинку №84 (вісімдесят чотири) по вулиці Кримській, в м. Одесі після смерті ОСОБА_3 , померлої 01 лютого 1999р.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, іпн. НОМЕР_1 право власності на 1/2 частину квартири №320 (триста двадцять), в будинку №84 (вісімдесят чотири) по вулиці Кримській, в м. Одесі в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, померлої 01 лютого 1999р.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування житловою площею в квартирі квартири №320 (триста двадцять), в будинку №84 (вісімдесят чотири) по вулиці Кримській, в м. Одесі.

Рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача (ів), поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржено позивачем до апеляційного суду Одеської області, через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дня його проголошення.

Суддя