АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №752/64/15-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар: Пузикова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша», ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_4, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/6217/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Шевченко Т.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.
в с т а н о в и л а :

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 25 січня 2017 року частково задоволено позов ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша» (далі по тексту - ПрАТ «СК «Перша»), ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_4, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Стягнуто з ПрАТ «СК «Перша» на користь ОСОБА_3 50 000, 00 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 10,97 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та 500,11 грн. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 40 851, 83 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, 3 000, 00 грн. на відшкодування моральної шкоди, 420,00 грн. вартості проведення дослідження та 442,72 грн. судового збору.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у позові відмовити. Зазначає, що в матеріалах справи відсутні відомості про належне повідомлення ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи. Вказує, що розглянувши справу за відсутності ОСОБА_2 суд першої інстанції порушив її право на участь у судовому засіданні. Зазначає, що ухвала районного суду від 11 грудня 2015 року про призначення судової авто технічної експертизи постановлена з численними порушеннями норм процесуального права та є незаконною, суд взагалі не мотивував відхилення питань, які просив поставити перед експертами представник відповідача. Вказує, що в своєму рішенні суд посилається на висновок комплексної судової автотехнічної та фототехнічної експертизи, який є доказом, одержаним з порушенням порядку, встановленого законом. Звертає увагу, що в порушення норм ч.1 ст.1188 ЦК України та роз'яснень, що містяться в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», суд першої інстанції не встановив ступінь вини кожного з водіїв в ДТП. ОСОБА_2 взагалі не є належним відповідачем по справі, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів наявності трудових відносин між ОСОБА_2 та водієм ОСОБА_4 станом на 11 серпня 2014 року Посилається на те, що районний суд не мав права приймати до уваги звіт про визначення вартості матеріального збитку як доказ розміру завданої матеріальної шкоди, завданої позивачу, оскільки ОСОБА_2 взагалі не була повідомлена про те, що 18 вересня 2014 року буде проводитися огляд транспортного засобу позивача з метою визначення вартості матеріального збитку від ДТП. Крім того, рішення районного суду не містить належного обґрунтування висновків суду щодо заподіяння позивачеві моральної шкоди та щодо визначення розміру її відшкодування.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з наведених у ній підстав, разом з тим, в судове засідання, призначене на 21 червня 2017 року, не з'явився, будучи належним чином повідомленим про оголошену у справі перерву, а тому колегія суддів вважала за можливе закінчити розгляд справи у його відсутність.

Представник ПрАТ «СК «Перша» - Чепелянський В.Є підтримав подану апеляційну скаргу, а в її вирішенні поклався на розсуд суду. В ході апеляційного розгляду зазначив, що ухвалене у справі рішення в частині вирішення позовних вимог до ПрАТ «СК «Перша» страховою компанією виконано в повному обсязі.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 судове засідання не з'явились, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлялись належним чином, у зв'язку з чим колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе розгляд справиза їхвідсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що зявились в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 11 серпня 2014 року на проспекті Бажана в місті Києві сталася дорожньо-транспортна пригода між автомобілем «MAN», реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить ОСОБА_2, яким керував ОСОБА_4, та належним позивачу автомобілем «KiaCerato», реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_3, що призвело до механічних пошкоджень вказаних транспортних засобів (т.І, а.с.17-18).

Згідно звіту № 2014-08-11 від 25 вересня 2014 року, складеного ТОВ «Експертплюс», вартість відновлювального ремонту автомобіля «Kia Cerato», державний номерний знак НОМЕР_2, становить 86 137, 37 грн. За проведення автотоварознавчого дослідження та складення даного звіту позивачем понесені витрати у сумі 420, 00 грн. (т.І, а.с.30-44).

Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «МАN», державний номерний знак НОМЕР_1, на момент ДТП була застрахована в ПрАТ «СК «Перша» на підставі полісу № АС/2186625 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, згідно умов якого обов'язковий ліміт відповідальності страховика становить 50 000, 00 грн., а франшиза складає 0,00 грн.

Як встановлено в ході судового розгляду, 03 жовтня 2014 року позивач звернувся до ПрАТ «СК «Перша» із заявою про виплату страхового відшкодування, разом з тим, 16 жовтня 2014 року страховик листом № 695/с повідомив позивача про відмову у виплаті страхового відшкодування, посилаючись на п. 32.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якої страховик не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності до закону.

Водій ОСОБА_4 на момент дорожньо-транспортної пригоди перебував у трудових відносинах із ОСОБА_2

Постановою судді Дарницького районного суду міста Києва від 23 вересня 2014 року, провадження у справі про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення (т.І, а.с.23). При цьому судом встановлено, що вина ОСОБА_3 в порушенні пунктів 10.1 та 10.3 Правил дорожнього руху не підтверджена наявними у справі доказами.

Постановою судді Дарницького районного суду міста Києва від 20 лютого 2015 року, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні ДТП, що мало місце 11 серпня 2014 року о 14 год. 40 хв. по пр-ту Бажана в місті Києві біля станції метро Харківська, разом з тим, звільнено останнього від накладення адміністративного стягнення в порядку ст.38 КУпАП та закрито провадження у даній справі (т.2, а.с.22-24).

Постановою судді Апеляційного суду міста Києва від 08 жовтня 2015 року, провадження у справі про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП закрито на підставі п. 8 с. 247, ст. 38 КУпАП. (т.2, а.с.25-26). Судом встановлено, що з урахуванням того, що станом на 09 січня 2015 року, тобто на час складення протоколу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_4, після події ДТП пройшло більше, ніж три місяці, провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_4 не могло бути розпочате. Питання про відповідальність ОСОБА_4 у скоєні ДТП не вирішувалося.

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПрАТ «СК «Перша», ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо - транспортної пригоди.

В обґрунтування заявленого позову ОСОБА_3 посилався на те, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вина водія ОСОБА_4, належний йому автомобіль «Kia Cerato», отримав механічні пошкодження, у зв'язку із чим він зазнав матеріальних збитків та йому було завдано моральну шкоду.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд вважав, що шкода завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія ОСОБА_4, який перебував у трудових відносинах з ОСОБА_2, а тому завдана шкода повинна бути відшкодована роботодавцем. В основу рішення судом було покладено висновок комплексної судової автотехнічної та фототехнічної експертизи, який кореспондується з іншими доказами у справі та не суперечить їм.

Суд виходив з того, що автомобіль позивача не відновлений, а тому реальною вартістю втраченого майна на момент розгляду справи є сума матеріального збитку, визначена на день проведення повторного дослідження - 90 851, 83 грн. Визначаючи розмір моральної шкоди суд першої інстанції виходив із положень законодавства, засад розумності та справедливості, а також звернув увагу, що тяжких наслідків для позивача не настало.

За встановлених обставин суд стягнув завдану майнову шкоду в межах ліміту застрахованої цивільної відповідальності у сумі 50 000 грн. з відповідача - ПрАТ «СК «Перша», а з відповідача ОСОБА_2, роботодавця водія ОСОБА_4, відповідно до вимог ст.1194 ЦК України - 40 851,83 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, відповідно до положень ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.

Норми ч. 1 ст. 1166, ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначають підстави відшкодування майнової і моральної шкоди.

Підстави та порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, та шкоди, завданої внаслідок взаємодії цих джерел, визначені нормами ст. ст. 1187, 1188 ЦК України.

Таким чином, відповідно до змісту вказаних норм, єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв'язок між ними, а також вину заподіювача. За зобов'язаннями, що виникають внаслідок заподіяння шкоди, притягнення до цивільно-правової відповідальності можливе за одночасної наявності обов'язкових умов, якими є протиправна поведінка або бездіяльність, наявність дійсної шкоди, причинно-наслідковий зв'язок між діяннями та заподіянням такої шкоди, вина.

Причинний зв'язок між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Необхідним є доведення, що саме протиправна поведінка є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи,- наслідком такої протиправної поведінки.

Частиною четвертою статті 61 ЦПК України визначено, що постанова у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Статтею 129 Конституції України однією із основних засад судочинства визначено забезпечення доведеності вини.

Тож, належним і допустимим доказом, який би підтверджував обставини порушення учасником дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, а отже його вину у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, є саме постанова про накладення адміністративного стягнення.

Як вбачається з постанови судді Дарницького районного суду міста Києва від 23 вересня 2014 року, за відсутністю у діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення, провадження у справі про притягнення останнього до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП - закрито (т.1, а.с. 23).

Вищевказана постанова та встановлені нею обставини є беззаперечним доказом відсутності вини позивача у скоєнні вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди.

Апеляційний суд міста Києва своєю постановою від 08 жовтня 2015 року, провадження у справі про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП - закрив на підставі п. 8 с. 247, ст. 38 КУпАП, оскільки станом на 09 січня 2015 року, тобто на час складення протоколу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_4, після події ДТП пройшло більше, ніж три місяці, а тому провадження у справі про адміністравтине правопорушення щодо ОСОБА_4 не могло бути розпочате. Питання щодо наявності або відсутності вини ОСОБА_4 у скоєні ДТП не вирішувалося. При цьому, суд зазначив, що ОСОБА_4 не позбавлений можливості відстоювати свою позицію щодо невинуватості у вчиненні ДТП при розгляді справи в порядку цивільного судочинства (т.2, а.с.25-26).

Разом з тим, наданими процесуальними правами ні третя особа ОСОБА_4, ні відповідачка ОСОБА_2 не скористались, питання про проведення судової авто технічної експертизи перед судом першої інстанції не порушували. Напроти, така експертиза була судом призначена за клопотанням представника позивача.

Згідно висновку № 5488/16-52/5770/16-35 від 16 листопада 2016 року експертів Київського НДСЕ ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за результатами проведення комплексної судової автотехнічної та фототехнічної експертизи, в даній дорожній обстановці водій автомобіля «MAN», номерний знак НОМЕР_1 - ОСОБА_4, з моменту виникнення небезпеки для його руху (з моменту в'їзду в його смугу руху автомобіля «КІА»), повинен був діяти відповідно до вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху. Відповідно в даній дорожній обстановці, з технічної точки зору, водій автомобіля «КІА» ОСОБА_3 повинен був діяти у відповідності до вимог п.п. 10.1 та 10.3 Правил дорожнього руху. В даному дослідженні не видалось за можливе вирішити в категоричній формі питання стосовно відповідності (не відповідності) дій водія автомобіля «КІА» ОСОБА_3 вимогам п.п. 10.1 та 10.3 Правил дорожнього руху, а тому вирішити в категоричній формі питання чи знаходились вони у причинному зв'язку з виникненням даної ДТП, з технічної точки зору, також не можливо.

В свою чергу, експертами встановлена невідповідність дій водія автомобіля «МАN» ОСОБА_4 вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху України, з технічної точки зору, що знаходилась в причинному зв'язку з виникненням ДТП.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що дорожньо-транспортна пригода, яка мала місце 11 серпня 2014 року на проспекті Бажана в місті Києві між автомобілями під керуванням позивача та третьої особи, відбулась внаслідок порушення водієм ОСОБА_4 п.12.3 Правил дорожнього руху України.

ОСОБА_4, в свою чергу, не довів ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції, що шкоду завдано не з його вини.

А отже, доводи апеляційної скарги в частині того, що судом першої інстанції не встановлено у відповідності до вимог закону ступеню вини кожного з водіїв, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

В судовому засіданні 14 червня 2017 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1 заявляв клопотання про призначення повторної судової автотехнічної експертизи, в задоволенні якого колегією суддів було відмовлено, зокрема, з процесуальних підстав, зазначених в ухвалі суду.

Як встановлено в ході судового розгляду, на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди, цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «МАN» номерний знакНОМЕР_1 буза застрахована в ПрАТ «СК «Перша» на підставі полісу № АС/2186625 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

16 жовтня 2014 року страхова компанія відмовила позивачу у виплаті страхового відшкодування, посилаючись на п. 32.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якої страховик не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності до закону.

Виходячи зі змісту п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Позивач просив стягнути в рахунок погашення матеріальної шкоди з ПрАТ «СК «Перша» 50 000 грн. та з ОСОБА_2 - 85 721 грн. 64 коп.

Згідно з ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до правильних висновків, що оскільки автомобіль позивача не відновлений, реальною вартістю втраченого майна на момент розгляду справи є сума матеріального збитку, визначена на день проведення ТОВ «Експертплюс» повторного дослідження - 90 851 грн. 83 коп. (т.1, а.с. 192).

Посилання ОСОБА_1, що суд першої інстанції не мав права приймати до уваги вказаний звіт про визначення вартості матеріального збитку, як належний та допустимий доказ матеріальної шкоди, завданої позивачу, є необґрунтованим, а тому відхиляється колегією суддів.

Також, в ході розгляду справи достовірно встановлено, що третя особа - ОСОБА_4 керував автомобілем, перебуваючи в трудових відносинах з ОСОБА_2, що підтверджується його письмовими поясненнями від 11 серпня 2014 року, наданими ним працівникам ДАІ під час оформлення матеріалів дорожньої пригоди (т.1, а.с. 64) та в ході розгляду справи про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП (т.2, а.с.25-26).

Згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Крім того, згідно зі ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Отже, в ході розгляду справи достовірно встановлено, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, перебуваючи в трудових відносинах, відшкодовується не безпосередньо винним водієм, а його роботодавцем.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що завдана позивачу майнова шкоди в межах ліміту застрахованої цивільної відповідальності у сумі 50 000 грн. підлягає стягненню з відповідача ПрАТ «СК «Перша», а з відповідачки ОСОБА_2, з якою на момент вчинення ДТП водій автомобіля «МАN» перебував у трудових відносинах, підлягає стягненню 40 851 грн. 83 грн. (90 851,83 грн. - 50 000 грн.).

Для визначення вартості матеріального збитку позивач звертався до спеціаліста у відповідній галузі та за проведення експертного дослідження сплатив 420 гривень, що підтверджується квитанцією (том І а.с. 28), а тому також є правильним стягнути вказану суму з відповідачки ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів наявності трудових відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 станом на 11 серпня 2014 року не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що позов був пред'явлений до ОСОБА_2 в грудні 2014 року, третьою особою у справі було притягнуто ОСОБА_4 Відповідачка отримала копію позовної заяви 21 січня 2015 року (т.1, а.с.88) та була вперше повідомлена про місце та час судового розгляду.

В судове засідання 09 лютого 2015 року з'явився уповноважений представник відповідача ОСОБА_1 (т.1, а.с.95, 101-104), який і приймав участь в ході розгляду справи судом першої інстанції.

Відповідно до положень ч.1 ст.131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться,- до початку розгляду справи по суті. Докази,Є подані з порушенням вимог, встановлених ч.1 ст.131 ЦПК, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин.

За правилом ч.2 ст.303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були дослідженні з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було н6еправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

В даному конкретному випадку, лише оскаржуючи ухвалене у справі рішення, до апеляційної скарги представником відповідача було додано договір найму транспортного засобу від 01 серпня 2014 року та акт прийому-передачі транспортних засобів на підтвердження тієї обставини, що на час скоєння ДТП ОСОБА_4 не перебував у трудових відносинах з відповідачем у справі.

При розгляді справи судом першої інстанції представник відповідача ОСОБА_1 на ці докази не посилався.

Дана цивільна справа перебувала в провадженні суду тривалий час, судовий розгляд розпочато в лютому 2015 року, обставини, якими позивач обґрунтовував заявлені позовні вимоги, були достеменно відомі відповідачу, в свою чергу відповідач не був позбавлений можливості надати відповідні докази, у разі їх існування, на спростування зазначених позивачем обставин.

Жодних поважних причин неподання до суду першої інстанції зазначених доказів, які в порушення вимог ст.131 ЦПК України були приєднані до апеляційної скарги, представник відповідача суду апеляційної інстанції не надав.

Підстав вважати, що районний суд в порушення вимог ч.4 ст.10 ЦПК України не сприяв повному з'ясуванню обставин справи, не має.

За таких обставин суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність правових підстав для прийняття цих доказу під час апеляційного розгляду.

З приводу часткового задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до п. п .1, 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода може полягати, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Частиною 3 ст. 23 ЦК України визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно роз'яснень п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до п. 9 вказаної Постанови, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробних стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

У зв'язку з пошкодженням транспортного засобу, який на час розгляду справи не відновлено, позивач ставив питання про стягнення з відповідача ПрАТ «СК «Перша» в рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000 грн., а з відповідачки ОСОБА_2 - 15 000 грн., та на підтвердження своїх моральних страждань надав копії медичної картки, рецепт із призначенням препаратів для лікування та чек, що посвідчував придбання таких препаратів.

Враховуючи положення матеріального Закону, роз'яснення Верховного Суду України, а також характер правопорушення, обсяг завданої позивачу майнової шкоди, глибину завданих моральних страждань, встановлених в ході судового розгляду, а також з урахуванням вимог розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди, визначений судом першої інстанції, є вірним.

Крім того, судом правильно вирішено питання розподілу судових витрат відповідно до ст.88 ЦПК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо відсутності в рішенні суду належного обґрунтування висновків суду щодо факту заподіяння позивачу моральної шкоди,а також визначення розміру такої шкоди, є необґрунтованими та такими, що не впливають на законність та обґрунтованість висновків суду, а тому відхиляються колегією суддів.

Крім того, доводи апеляційної скарги, на які посилається ОСОБА_1, щодо неповідомлення судом ОСОБА_2 про дату, час та місце судового розгляду, є надуманими та необґрунтованими, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції з дотриманням вимог процесуального закону повідомляв відповідачку шляхом направлення рекомендованої кореспонденції про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується зворотними повідомленнями. Крім того, отримавши ухвалу про відкриття провадження у справі, ОСОБА_2 видала довіреність, якою уповноважила, зокрема, ОСОБА_1, на представлення її інтересів, який також повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи під розписку, більш того, приймав участь в судових засіданнях та ознайомлювався з матеріалами справи у встановленому законом порядку, використовував належні йому процесуальні права в повному обсязі.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, не відносяться до підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість скасування або зміни оскаржуваного рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції законними та такими, що відповідають дійсним обставинам справи. Судом повно та всебічно з'ясовано фактичні обставини, вірно встановлено правовідносини сторін та правильно застосовано відповідну норму закону, що їх регулює, з огляду на що апеляційна скарга має бути відхилена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 , 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль