Справа № 310/4704/17
РІШЕННЯ

Іменем України

31 жовтня 2017 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Прінь І.П.,

за участі: секретаря судового засідання Бевз О.А,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням ,

Встановив:

В липні 2017 року ОСОБА_1. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1. В обґрунтування позову вказує на те, що він є власником 31/36 частин квартири АДРЕСА_2. 5/36 часток квартири належали його сестрі ОСОБА_5, яка померла 14.07.2017 року. З заявою про прийняття спадщини в порядку спадкування за законом після померлої ОСОБА_5 до нотаріуса звернувся ОСОБА_4 У вказаній квартирі з 15.08.2000 року зареєстровано місце проживання відповідача ОСОБА_2В, а з 16.08.2012 року відповідача ОСОБА_3 Відповідачі є колишніми членами сімї ОСОБА_4 У 2005 році був розірваний шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_4, ОСОБА_2 разом з сином ОСОБА_3 виїхала з м. Бердянська. З того часу в будинку не проживають. Місце знаходження відповідачів йому не відомо. Відповідачі витрат на утримання квартири не несуть, комунальні послуги не оплачують. Наявна реєстрація в квартирі відповідачів перешкоджає йому вільно володіти і розпоряджатися майном. Третя особа ОСОБА_4 у вказаному будинку також не проживає. Посилаючись на ст. 405, 391 ЦК України позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування будинком.

Позивач у сьогоднішнє судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи без його участі. Раніше надав суду пояснення, в яких зазначив, що відповідачі є колишніми членами сімї його племінника ОСОБА_4 У 2005 році ОСОБА_2 і ОСОБА_4 розірвали шлюб. ОСОБА_2 разом з сином ОСОБА_3 виїхала з м. Бердянська, але з реєстрації місця проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1 до цього часу не знялися.

Представник позивача ОСОБА_6 позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві. У сьогоднішнє судове засідання не зявилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в судове засідання не зявилися, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином через засоби масової інформації шляхом опублікування оголошення у газеті «Урядовий курєр» (а.с.54). Причини неявки суду не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності чи заперечень проти позову не подали.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не зявився. Подав заяву про розгляд справи без його участі. Вважає, що позовні позивача обґрунтованими.

Суд на підставі ст.ст.169, 224-226 ЦПК України, за згодою позивача, розглядає справу за відсутності відповідачів в заочному порядку, на підставі наявних у ній даних та доказів.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7 і ОСОБА_8 суду показали, що проживають в ІНФОРМАЦІЯ_2 з 1976 року. Їм відомо, що відповідачі були зареєстровані у квартирі №2 з дозволу попереднього власника квартири ОСОБА_9 десь у 2000 році. ОСОБА_2 була дружиною ОСОБА_4 Після того, як вони розірвали шлюб вона разом з сином ОСОБА_3 виїхала з квартири. Вже більше десяти років вони в цій квартирі не проживають. Зараз в квартирі живе тільки ОСОБА_1

Вислухавши пояснення позивача та його представника, показання свідків, дослідивши матеріали справи та докази у їх сукупності, суд встановив таке.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_1 є власником 31/36 частини квартири АДРЕСА_2 ( а.с.8-15) і зареєстрований у цій квартирі з 17.02.1989 року. 5/36 частин квартири належать померлій 14.07.2017 року ОСОБА_5

Відповідно до довідки ОСМД «Франко 32» від 07.06.2017р., довідок відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Запорізькій області ( а.с.43,45) вбачається, що місце проживання відповідачів дійсно зареєстровано в спірній квартирі: ОСОБА_2 з 15.08.2000р., а ОСОБА_3 з 16.08.2012 року.

Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року №75/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не є членами сімї позивача ОСОБА_1 і третьої особи ОСОБА_4 З 2005 року в квартирі вони не проживають, спільним побутом з позивачем не повязані.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

До такої правової позиції дійшов Верховний суд України у своїй постанові у справі №6-709цс16 від 16 листопада 2016 року

Отже, відповідно до положень статті 391 ЦК України позивач, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування майном.

Керуючись ст.ст.319, 391 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 11, 15, 57-62, 169, 208, 212-215, 223-226, 294 ЦПК України, суд,-

Вирішив:

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, і ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1.

Згідно зі ст.228 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Бердянський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, або письмової заяви відповідача про перегляд заочного рішення, якщо їх не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя ОСОБА_10