Дата документу 03.10.2017 Справа № 554/4456/17
Провадження № 2/554/2573/2017
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2017 року м. Полтава

Октябрський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Гальонкіної Ю.С.,

при секретарі судового засідання Худолій Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за позовом Полтавського учбово-виробничого підприємства № 1 Українського товариства глухих до ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення із гуртожитку без надання іншого житлового приміщення

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року Полтавське учбово-виробниче підприємство № 1 Українського товариства глухих звернулось до суду з позовом, у якому просило усунути йому перешкоди у користуванні гуртожитком, розташованим у м. Полтаві по вул. Вячеслава Чорновола, 27, які чиняться ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, шляхом їх виселення із цього гуртожитку без надання іншого житла, у звязку з тим, що трудові відносини з ОСОБА_1 були припинені 23 жовтня 2001 року.

На обґрунтування своїх вимог посилається на ті обставини, що Українське товариство глухих є власником цього гуртожитку на підставі свідоцтва № 263 про право власності від 23 червня 2001 року, виданого Полтавським управлінням житлово-комунального господарства, а Полтавське учбово-виробниче підприємство № 1 Українського товариства глухих володіє ним на праві господарського відання на підставі постанови Президії Центрального правління Українського товариства глухих № 96 від 05 червня 2003 року.

На підставі розпорядження керівника Полтавського учбово-виробничого підприємства № 1 Українського товариства глухих № 254 від 20 вересня 1999 року ОСОБА_1, який працював столяром на підприємстві, разом із сімєю дружиною ОСОБА_2 та дочкою ОСОБА_3 було поселено у цей гуртожиток та з 01 грудня 1999 року відповідачі зареєструвались у гуртожитку. Ордер на поселення в гуртожиток ОСОБА_1 не видавався.

23 жовтня 2001 року ОСОБА_1 звільнився з роботи на підприємстві за власним бажанням і в подальшому проживав у гуртожитку на підставі договорів найму.

Однак, починаючи з 2010 року ОСОБА_1 відмовляється підписувати договори найму житлового приміщення у гуртожитку, на вимоги виселитися та звільнити займане приміщення відповідачі не реагують та продовжують проживати у кімнаті № 37 гуртожитку, не працюючи в Полтавському УВП-1 УТОГ, вони не є такими, що працювали на підприємстві більше 10 років, не є пенсіонерами по старості, не є інвалідами війни, тому підлягають виселенню у судовому порядку без надання іншого житлового приміщення.

У судовому засіданні представники позивача підтримали свої вимоги та просили задовольнити позов.

Відповідачі та їх представник заперечували проти позову та просили відмовити у його задоволенні, подавши заяву про застосування строку позовної давності.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи сторін, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

Судом установлено, що гуртожиток у м. Полтаві по вул. Вячеслава Чорновола (раніше Куйбишева), 27 належить Українському товариству глухих, що підтверджується свідоцтвом № 263 про право власності від 23 червня 2001 року, виданим Полтавським управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому, та перебуває у господарському віданні Полтавського учбово-виробничого підприємства № 1 Українського товариства глухих, що підтверджується Постановою Президії Центрального правління Українського товариства глухих № 96 від 05 червня 2003 року (а.с.4, 5).

20 вересня 1999 року на підставі розпорядження керівника Полтавського учбово-виробничого підприємства № 1 Українського товариства глухих № 254 ОСОБА_1, який працював столяром на вказаному підприємстві, без ордера було вселено у гуртожиток разом із сімєю дружиною ОСОБА_2 та донькою ОСОБА_3 (а.с. 6), де вони зареєструвалися з 01 грудня 1999 року, що підтверджується витягами з домової книги (а.с. 7, 8).

23 жовтня 2001 року відповідач ОСОБА_1 звільнився з Полтавського УВП-1 УТОГ за власним бажанням, у звязку з переходом на іншу вище оплачувану роботу, що підтверджується заявою ОСОБА_1 на звільнення від 09 жовтня 2001 року та витягом з наказу Полтавського УВП УТОГ-1 № 141 від 22 жовтня 2001 року про звільнення (а.с. 9, 10).

Після звільнення та починаючи з 24 жовтня 2001 року і по 09 червня 2008 року між ОСОБА_1 та Полтавським учбово-виробничим підприємством № 1 Українського товариства глухих укладались договори найму житлової кімнати у гуртожитку (а.с. 89-96).

Проте, починаючи з 2009 року ОСОБА_1 відмовляється підписувати договори найму житлового приміщення у гуртожитку, на вимоги виселитися та звільнити займане приміщення гуртожитку відповідачі не реагують.

Частиною 1 статті 127, ст. ст. 128, 129 Житлового кодексу УРСР у редакції, що була чинною на час виникнення спірних відносин, передбачено, що для проживання робітників, службовців, а також інших громадян у період роботи можуть використовуватись гуртожитки. Жила площа у гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи,організації чи органу кооперативної громадської або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету на підставі якого адміністрація підприємства видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану житлову площу.

Згідно із частинами другою, третьою статті 132 ЖК УРСР працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в звязку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Статтею 125 ЖК УРСР передбачені категорії осіб, які не можуть бути виселені з службових жилих приміщень без надання іншого житлового приміщення, зокрема, це інваліди війни та інші інваліди з числа військовослужбовців, учасників Великої вітчизняної війни, які перебували у складі діючої армії, сімї військовослужбовців і партизанів, які загинули і пропали безвісти при захисті СРСР чи при виконанні інших обовязків військової служби, сімї військовослужбовців, інвалідів з числа рядового і начальницького складу органів МВС СРСР та ін.; особи, які пропрацювали на підприємстві, що надало їм житлове приміщення не менше як 10 років, особи, які звільнені з посади, у звязку з якою їм було надано житлове приміщення, однак не припинили трудових відносин з підприємством; особи, які звільнені у звязку з ліквідацією підприємства або скороченням чисельності чи штату працівників, пенсіонери по старості, одинокі особи з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.

Судом установлено, що ОСОБА_1 разом із сімєю 20 вересня 1999 року без ордера за розпорядженням керівника підприємства був вселений в гуртожиток у звязку з його роботою та, пропрацювавши на підприємстві 2 роки та один місяць, 23 жовтня 2001 року звільнився з роботи за власним бажанням, і не працюючи на підприємстві продовжував проживати у гуртожитку без відповідних правових підстав, в подальшому укладав з позивачем договори найму кімнати кожного року терміном на 6 місяців або на 1 рік.

Отже, ураховуючи, що ОСОБА_1 працював на підприємстві менше 10 років, звільнений за власним бажанням, а не у звязку з ліквідацією підприємства чи скороченням чисельності штату працівників, не є пенсіонером по старості, інвалідом війни, а тому він разом із членами своєї сімї підлягає виселенню з кімнати, яка була надана йому у звязку з його роботою без надання іншого житла, як передбачено ст. 132 ЖК УРСР.

Разом із тим, відповідачі подали до суду заяву про застосування строків позовної давності до заявлених позивачем вимог про виселення.

ЖК УРСР не містить окремих положень про строки позовної давності, проте, як передбачено статтею 62 цього Кодексу, при розгляді спорів, що випливають з договору найму жилого приміщення, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк предявлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Аналогічна правова норма містилася і в статті 71 ЦК Української РСР.

Таким чином, оскільки право на звернення до суду у Полтавського учбово-виробничого підприємства № 1 Українського товариства глухих із зазначеним позовом виникло після звільнення ОСОБА_1 з роботи з 23 жовтня 2001 року, то трирічний строк позовної давності закінчився 23 жовтня 2004 року.

Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України при розгляді справи № 6-2913цс15 від 27 січня 2016 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особи довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, ураховуючи, що підставою заявлених позовних вимог про виселення позивачем вказано саме припинення трудових відносин ОСОБА_1 з підприємством та його звільнення з роботи за власним бажанням 23 жовтня 2001 року, то право на звернення до суду із зазначеним позовом у позивача виникло після звільнення відповідача з роботи з 1 жовтня 2001 року і позивач повинен був звернутися з даним позовом до 23 жовтня 2004 року в межах трирічного строку позовної давності, як передбачено ст. ст. 256, 257 ЦК України.

Однак, звернувшись до суду з позовом тільки 02 червня 2017 року позивач пропустив цей строк та не просив суд поновити його, а відповідачі подали заяву про його застосування, що є підставою для відмови у задоволенні позову, як передбачено ч. 3 ст. 267 ЦК України.

Разом із цим, навіть з часу закінчення строку дії договору найму житлового приміщення у гуртожитку, укладеного 09 червня 2008 року, з 09 червня 2009 року, трирічний строк позовної давності сплинув 09 червня 2012 року і позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом.

Доводи представника позивача про те, що позовна давність не може бути застосована до вимог про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, так як це є триваючим порушенням прав позивача, є безпідставними, оскільки у даному випадку підставами позову про виселення відповідачів з гуртожитку є звільнення відповідача ОСОБА_1 з роботи за власним бажанням та припинення трудових відносин з підприємством, що відбулось 23 жовтня 2001 року, і з цього часу їх безпідставне проживання у гуртожитку, не укладення договорів найму кімнати у гуртожитку починаючи з 2009 року.

Отже, в даному випадку підлягають застосуванню загальні строки позовної давності у три роки, передбачені ст. ст. 256, 257 ЦК України, перебіг яких почався із дня коли позивач дізнався про порушення його прав, що відповідає правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України у справі № 6-2913цс15 від 27 січня 2016 року, висновки якого щодо застосування норми права є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права (ст. 360-7 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 2-11, 58-61, 88, 159, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст. ст. 127, ст. ст. 128, 129, 132 Житлового кодексу УРСР, ст. ст. 256, 257, 267 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Полтавського учбово-виробничого підприємства № 1 Українського товариства глухих до ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення із гуртожитку без надання іншого житлового приміщення відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Полтавської області через Октябрський районний суд м. Полтави шляхом подання протягом 10 днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Особи, які беруть участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Ю.С. Гальонкіна