АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 615/859/16-ц Головуючий 1-ї інстанції Товстолужський О.В.
Провадження № 22-ц/790/6469/17 Доповідач Колтунова А.І.
Категорія: спори, що виникають із трудових
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«07» листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Семикрас О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Валківського районного суду Харківської області від 09 жовтня 2017 року за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення інфляційних виплат та індексації, зобовязання змінити запис про дату звільнення в трудовій книжці, зобовязання видати трудову книжку з зазначенням дати прийняття на роботу та стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

01 квітня 2016 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1 звернулися до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, виплат при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, витребування трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та моральної шкоди.

Ухвалою Валківського районного суду Харківської області від 29 червня 2016 року вимоги позивачів розєднані в самостійні провадження.

В обґрунтування вищевказаного позову ОСОБА_1 зазначила, що вона з 28 листопада 2013 року по 02 лютого 2016 року працювала у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі ФОП ОСОБА_2І.) за трудовим договором.

ОСОБА_7, ФОП ОСОБА_2 страхові та пенсійні внески та податок на ОСОБА_1 не сплачував.

Час, який працювала ОСОБА_1, перевищує 40-годинний робочий тиждень, а заробітну плату отримувала з розрахунку мінімальної заробітної плати.

Незважаючи на те, що між нею та ФОП ОСОБА_2 не було укладено в письмовій формі трудовий договір, вона працювала більше двох років на посаді касира в супермаркеті «Норма», зважаючи на що вважає, що трудовий договір між ними було укладено шляхом фактичного доступу до роботи.

02 лютого 2016 року ОСОБА_1 було звільнено, проте наказ про звільнення та трудову книжку не видано, остаточний розрахунок не проведено.

Зважаючи на зазначене, просила суд, з урахуванням уточнень, стягнути з ФОП ОСОБА_2 на її користь заборгованість по заробітній платі за період з 28 грудня 2013 року по 02 лютого 2016 року в розмірі 17 524,71 грн., зобовязати ФОП ОСОБА_2 провести нарахування індексу інфляції та індексацію заробітної плати за вказаний період та сплатити на її користь, стягнути з ФОП ОСОБА_2 на її користь середній заробіток за весь час затримки здійснення розрахунку при звільненні в розмірі 27 403,00 грн. та середній заробіток за час вимушеного прогулу у звязку із затримкою видачі трудової книжки в розмірі 27 403,00 грн. з утриманням з даної суми передбачених законом податків та обовязкових платежів, зобовязати ФОП ОСОБА_2 видати трудову книжку із записом про прийняття її на роботу 28 листопада 2013 року та звільнення з роботи, зазначивши днем звільнення з роботи день видачі трудової книжки, стягнути з ФОП ОСОБА_2 на її користь моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.

Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 09 жовтня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій просить суд рішення скасувати, ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Судом першої інстанції неповно зясовані обставини, що мають значення для вирішення справи, не було враховано та надано належної оцінки показанням свідків, які підтвердили наявність трудових відносин між сторонами. Висновки суду першої інстанції стосовно не укладення трудового договору є необґрунтованими, оскільки у разі фактичного допуску до роботи трудовий договір є укладеним.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 ОСОБА_8 апеляційну скаргу підтримала.

Представник ФОП ОСОБА_2 ОСОБА_9 проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Під час ухвалення рішення суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив із того, що позивачем не доведений факт наявності трудових відносин з відповідачем в період часу з 28 грудня 2013 року по 02 лютого 2016 року. ОСОБА_1 письмовий трудовий договір на підтвердження факту наявності трудових відносин з відповідачем не надала. Надані під час судового розгляду пояснення свідків є суперечливими, не містять вичерпних даних, на підставі яких можливо встановити наявність трудових відносин між сторонами з усіма суттєвими умовами, що мали б бути закріплені в письмовому трудовому договорі. Зважаючи на недоведеність факту наявності трудових відносин між сторонами позовні вимоги про видачу трудової книжки, внесення до неї запис про прийняття на роботу та звільнення, стягнення належних до виплати сум не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від недоведеності факту наявності трудових відносин. Зважаючи на те, що судом не було встановлено факту порушення відповідачем прав позивача, правові підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення моральної шкоди відсутні.

Колегія суддів погоджується з даними висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджується письмовими доказами, що 01 квітня 2016 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1 звернулися до суду з позовом до ФОП ОСОБА_5, ФОП ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, виплат при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, витребування трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та моральної шкоди.

Ухвалою Валківського районного суду Харківської області від 29 червня 2016 року вимоги позивачів розєднані в самостійні провадження.

Матеріали справи містять письмову вимогу ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 щодо проведення розрахунку з підстави звільнення за власним бажанням, перерахування невиплаченої заробітної плати та інших належних виплат (а.с. 13).

Відповідно до акту перевірки додержання субєктами господарювання законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування № 20-13-4306/0346 ФОП ОСОБА_2 перевірці Головним управлінням держпраці у Харківській області 25 березня 2016 року підлягало питання укладення трудових договорів з усіма працівниками у письмовій формі шляхом укладення договору (контракту), або видання наказу чи розпорядження. З даного питання порушень вимог законодавства не виявлено (а.с. 46-52).

Допитані в суді першої інстанції в якості свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_15 повідомили, що в різні періоди часу бачили ОСОБА_1 в приміщенні магазину «Норма», в робочому одязі, яка виконувала роботу касира (зворотний бік а.с. 156).

ОСОБА_7, також допитані в суді першої інстанції в якості свідків ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 та ОСОБА_7, які мають договірні трудові відносини з ФОП ОСОБА_2 та працюють на посаді продавця продовольчих товарів, прибиральниць, комірника, пояснили, що також бачили ОСОБА_1 в приміщенні магазину «Норма», однак остання не працювала на постійній основі поряд з ними, а неодноразово відвідувала свою знайому ОСОБА_3, яка працювала офіційно (а.с. 157).

Колегія суддів, дослідивши надані в суді першої інстанції пояснення зазначених осіб, допитаних в якості свідків, погоджується з критичним ставленням до них суду першої інстанції, вважає їх суперечливими та такими, на підставі яких неможливо достовірно встановити факт укладення між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 трудового договору та її трудову зайнятість на посаді касира в магазині «Норма» в період з 28 грудня 2013 року по 02 лютого 2016 року.

З наданих свідками пояснень вбачається, що ніхто з них не підтвердив посилань ОСОБА_1 про її роботу на постійній основі в період з 28 грудня 2013 року по 02 лютого 2016 року в магазині «Норма» та укладення трудового договору з відповідачем.

ОСОБА_1 в суді першої інстанції також надавала суперечливі пояснення щодо періоду її роботи у відповідача.

Так, в позовній заяві ОСОБА_1 зазначила, що працювала касиром в магазині «Норма» з 28 грудня 2013 року (а.с. 5-8).

ОСОБА_7, ОСОБА_1 в суді першої інстанції та її представник в суді апеляційної інстанції вказували період роботи з 28 листопада 2013 року.

Відповідно до ч.1 ст. 21 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: при організованому наборі працівників; при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; при укладенні трудового договору з неповнолітнім; при укладенні трудового договору з фізичною особою; в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції позивачем не було надано на підтвердження укладення трудового договору з відповідачем наказу чи розпорядження власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зважаючи на неможливість встановлення факту наявності трудових відносин між сторонами по справі, у звязку з відсутністю будь-яких фактичних даних, на підставі яких суд мав би можливість встановити даний факт, є за неможливим встановити період та режим роботи позивача, розмір заробітної плати тощо.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що жодна особа, допитана в якості свідка, не підтвердила, що ОСОБА_1 з дозволу та відома ФОП ОСОБА_2 знаходилась в приміщенні, де здійснював діяльність відповідач та виконувана нею робота була частиною строкового чи безстрокового трудового договору.

Що ж стосується наданих представником ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції копій трудових договорів ОСОБА_13, ОСОБА_19 та ОСОБА_12, на які вона посилалась як на дані, що свідчать про факт існування трудових відносин між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2, то колегія суддів вважає їх неналежними, оскільки вони, в розумінні ч.1 ст. 58 ЦПК України, не містять інформацію щодо предмета доказування по даній справі.

Більш того, наявність зазначених трудових договорів свідчать про те, що ФОП ОСОБА_2 укладалися з працівниками трудові договори у встановленому законом порядку.

Також колегія суддів не вважає обґрунтованими доводи представника позивача щодо ненадання належної оцінки поясненням ОСОБА_13, ОСОБА_19 та ОСОБА_12 щодо наявності трудових відносин між сторонами по справі в період часу з 28 грудня 2013 року по 02 лютого 2016 року в магазині «Норма», оскільки, як було вище зазначено, під час надання даними особами пояснень в суді першої інстанції в якості свідків, ними не було безспірно підтверджені посилання ОСОБА_1 про її роботу на постійній основі в зазначений період в магазині «Норма» та укладення трудового договору з відповідачем.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник відповідача заперечуючи проти доводів ОСОБА_1 щодо отримання всіма працівниками заробітної плати неофіційно, зазначив, що під час розгляду цивільних справ за позовом ОСОБА_13 та ОСОБА_12, судом першої інстанції були досліджені відомості, з яких вбачається, що вказані особи отримували заробітну плату за укладеними з відповідачем трудовими договорами під розпис за відомостями.

Представник ОСОБА_1 не заперечував проти посилань представника відповідача в частині виплати заробітної плати іншим працівникам під розпис за відомостями. При цьому зазначив, що при розгляді судом першої інстанції цивільних справ за позовами ОСОБА_13 та ОСОБА_12 встановлено, що ОСОБА_1 отримувала від відповідача заробітну плату неофіційно, окремо від інших працівників.

Зазначені доводи представника позивача щодо отримання ОСОБА_1 заробітної плати неофіційно та окремо від інших працівників, колегія суддів вважає недоведеними будь-якими належними та допустимими доказами. Зважаючи на що, вони не можуть вважатися правовою підставою для встановлення факту наявності трудових відносин між сторонами по справі.

Що ж стосується інших позовних вимог, а саме, позовних вимог про видачу трудової книжки, внесення до неї запис про прийняття на роботу та звільнення, стягнення належних до виплати сум, то вони не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від недоведеності факту наявності трудових відносин.

Погоджується колегія суддів і з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди у звязку з порушенням трудових прав позивача та вважає, що дана позовна вимога не підлягає задоволенню, зважаючи на наступне.

Моральна шкода це втрати немайнового характеру в наслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Зважаючи на той факт, що позивачем не було доведено факту факту наявності трудових відносин з відповідачем та порушення її прав, то колегія суддів не вбачає правових підстав для відшкодування з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

ОСОБА_1 та її представником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння протиправними діями відповідача моральної шкоди.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що правові підстави для задоволення позову відсутні. Наведеним позивачем та його представником доводам судом першої інстанції, при ухваленні рішення, надана належна оцінка.

Суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Доводи апеляційної скарги рішення суду не спростовують.

За таких обставин, колегія суддів підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачає.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 307, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 10, 60, 303, 304, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Валківського районного суду Харківської області від 09 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту набрання законної сили.

Головуючий: А.І. Колтунова

Судді: С.С. Кругова

ОСОБА_20