Справа № 454/1549/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2017 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Адамович М. Я. ,

при секретарі Синевської Г.В., Кочмар Н.-Г.М., ОСОБА_1,

за участю представника позивача ОСОБА_2Й

та представника відповідача ОСОБА_3,,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Сокалі, цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, 3-х осіб на стороні відповідача ОСОБА_7 нотаріуса Сокальського районного нотаріального округу ОСОБА_8, ОСОБА_9, Комунального підприємства Львівської обласної ради «Червоноградське МБТІ», Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, ОСОБА_10 про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності на майно,

в с т а н о в и в:

Позивачка звернулася в суд та просить: визнати недійсним договір дарування, укладений 05.12.2012р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_6; визнати спільну сумісну власність ОСОБА_5, та її з ОСОБА_11 як подружжя на перероблений будинок, викуплений ОСОБА_5, згідно укладеного між нею та ВО «Укрзахідвугілля» договору купівлі-продажду від 28.12.1989р., посвідченого 20.02.1990р.; визначити ідеальні частки відповідачки та її з ОСОБА_11 в цьому будинку, з врахуванням понесених ними затрат; визнати за нею в порядку спадкування після смерті батька право власності на ідеальну частку господарської будівлі; визнати за нею та ОСОБА_11 право власності на самочинно збудований будинок, що незавершений будівництвом, як спільне майно подружжя.

Свої вимоги мотивує наступним.

З початку 1970-х років вона, її батько ОСОБА_12, мати ОСОБА_5 та брат ОСОБА_6 проживали в житловому будинку по вул.Ватутіна,49 (на даний час Крушельницької) в м.Сокаль Львівської області. Даний будинок належав виробничому обєднанню «Укрзахідвугілля» (на даний час ДП «Львіввугілля»).

02.02.1989р. батько помер та після цього мати викупила даний житловий будинок., згідно договору від 28.12.1989р., зареєстрованого 20.02.1989р. 22.02.1990р. мати зареєструвала право власності на цей будинок.

До цього часу в 1988 році вона вийшла заміж.

На момент укладення договору вона в 1989 році закінчила навчання у вищому навчальному закладі та в неї вже була дочка ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням міської ради від 12.02.1987р. батькові надано дозвіл на будівництво гаражу та літньої кухні в межах земельної ділянки по вул.Ватутіна,49 в м.Сокаль, якою вони користувалися. На момент смерті батька гараж та літня кухня вже були збудовані, однак в експлуатацію не здані, право власності на них не оформлено. Тому, незважаючи на те, що вона, брат та мати фактично вступили в управління та володіння цим майном, документально право власності на нього ніхто не оформив.

Крім того, разом з літньою кухнею та гаражем був збудований і хлів. Всі ці будівлі становили єдину споруду, яка не були предметом договору купівлі-продажу.

Після викупу матірю будинку в ньому залишилися проживати вона з малолітньою дитиною, мати та брат.

Згідно домовленості в 1994 році вона подарувала брату однокімнатну квартиру. Взамін цього брат не претендуватиме на спірний будинок.

Після цього брат з дружиною переїхав проживати в цю квартиру, а вона з матірю залишилися проживати в будинку.

В 2007 році вона вдруге зареєструвала шлюб з ОСОБА_10, з яким проживала в спірному будинку з 2001 року.

З 2000 року по 2005 рік мати перебувала в Ізраїлі, а з 2006 року по 2010 рік в Іспанії.

Згідно домовленості з матірю, вона з чоловіком протягом 2007-2011 років провели капітальний ремонт будинку ззовні та всередині за власні кошти та в майбутньому повинна була набути права власності на цей будинок, з огляду також на заповіт, складений мамою в її користь.

Враховуючи те, що вони понесли великі витрати на ремонт, будинок суттєво покращився (фактично створили новий будинок), вважає, що вона з чоловіком набула право спільної сумісної власності на нього.

Крім того, узгодивши з матірю влітку 2004 року, вона з чоловіком за власні кошти на місці зведених батьком гаражу, літньої кухні та сараю, самочинно збудували новий двоповерховий житловий будинок.

Для будівництва будинку вони скористалися дозволом виконавчого комітету міськради від 13.04.1990року про надання мамі дозволу на будівництво житлового будинку. Згідно даного дозволу, новий будинок повинен був зводитися на місці старого деревяного. Однак згодом вони передумали, відремонтували старий, а новий збудували на місці гаража і літньої кухні.

Дане будівництво вона з чоловіком проводили з огляду на досягнуту з відповідачами домовленість про те, що як старий житловий будинок, так і новий залишаться в її власності.

В кінці 2012 року в неї з матірю виник конфлікт, після якого остання подарувала братові ОСОБА_6 старий та новий житлові будинки, а також земельні ділянки біля будинку. При цьому в договорі дарування новий будинок вказаний як господарські будівлі.

Однак, новий будинок не зданий в експлуатацію. В договорі дарування зазначений як господарська будівля, зареєстрована за мамою на підставі договору купівлі-продажу, не відповідає дійсності, так як мати придбала лише будинок, а літня кухня і гараж не були узаконені та зареєстровані на праві власності у встановленому порядку.

В документах БТІ господарська будівля віднесена до спірного будинковолодіння лише на підставі технічного паспорта, а не на підставі правовстановлюючого документа.

Також, за мамою не міг бути зареєстрований новий житловий будинок, збудований нею та чоловіком самочинно, оскільки будівництво такого не завершено. Тому, він не міг бути подарований матірю.

Тому, укладений договір дарування старого та нового будинків підлягає визнанню недійсним, так як матері не належить на правів власності новий будинок, а старого будинку належить лише частка, так як в ньому є частка її та її чоловіка.

Ухвалою суду від 31.10.2017р. позовну вимогу ОСОБА_4 про визнати за нею та ОСОБА_11 право власності на самочинно збудований будинок, що незавершений будівництвом, як спільне майно подружжя залишено без розгляду.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали.

Навели суду обставини, викладені в позові.

Позивач пояснила, що прожила все життя в цьому будинку.

Реконструкцію та будівництво нового будинку проводили спільними силами за спільною домовленістю з ОСОБА_5

Подарувала братові квартиру, а мати уклала на її користь заповіт, згідно якого, житловий будинок повинен був перейти до неї. На той момент її не цікавило, чи належним чином мати набула права власності на будинок.

Відповідач ОСОБА_5 та її представник позову не визнали.

Відповідач пояснила, що десять років працювала на заробітках в Ізраїлі та Іспанії з 2000р. по 2010р.

Щомісяця висилала ОСОБА_4 гроші, за які остання і зробила ремонт будинку. З Ізраїля передавала протягом чотирьох-пяти років приблизно по 1000 доларів США кожного місяця, а з Іспанії протягом чотирьох років орієнтовно по 650 євро.

Також, ОСОБА_4 без її згоди отримувала її пенсію протягом періоду її перебування за кордоном.

Також, над літньою кухнею та гаражем збудували другий поверх. Жодного права будувати житловий будинок ОСОБА_4 не мала, оскільки жодного дозволу вона останній не надавала.

Також не надавала дозволу на використання її коштів на таке будівництво.

Третя особа ОСОБА_8 в судове засідання не прибула. Подала заяву про розгляд справи у її відсутності.

Треті особи ОСОБА_9, ОСОБА_10 представники третіх осіб КП ЛОР «Червоноградське МБТІ», Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області в судове засідання не прибули. Заяв про розгляд справи у їх відсутності суду не подали.

Вислухавши сторони, дослідивши докази по справі, суд дійшов до наступних висновків.

Рішенням виконавчого комітету Сокальської міської ради №48 від 12.02.1987р. ОСОБА_12 надано дозвіл на будівництво гаражу, площею 18кв.м та літньої кухні площею 10кв.м в межах присадибної земельної ділянки по вул.Ватутіна,49.

Згідно відповіді №1240/01-30 від 18.04.2013р., після смерті ОСОБА_12, який помер 02.02.1989р., Сокальською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу. Так, згідно заяви від 28.12.1989р. та свідоцтва про право на спадщину від 28.12.1989р.,

Наказом №454 від 29.09.1989р. вирішено продати, крім інших, ОСОБА_5 одноквартирний житловий будинок №49 по вул.Ватутіна в м.Сокаль Львівської області.

З договору від 28.12.1989р., зареєстрованого в реєстрі за №425, вбачається, що ВО «Укрзахідвугілля» продано ОСОБА_5 займану нею квартиру житловою площею 54,5кв.м, загальною площею 69,4кв.м, яка знаходиться за адресою: вул.Ватутіна,49 в м.Сокаль Львівської області.

З технічного паспорта вбачається, що загальна площа житлового будинку №49 по вул.Крушельницької (Ватутіна) в м.Сокаль Львівської області становить 69,4кв.м., житлова 54,5кв.м. Також до будинку належить літня кухня, сарай та гараж.

Згідно висновку про реєстрацію будинку від 22.02.1990р., житловий будинок по вул.Ватутіна,49 в м.Сокаль Львівської області підлягає реєстрації на праві особистої власності за ОСОБА_5

З реєстраційного посвідчення від 22.02.1990р. вбачається, що будинковолодіння по вул.Ватутіна,49 в м.Сокаль Львівської області, яке складається з одного житлового будинку та надвірних будівель належить на праві приватної власності ОСОБА_5

Рішенням виконавчого комітету Сокальської міської ради №92 від 13.04.1990р. ОСОБА_5 надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку житловою площею 78,8кв.м, загальною площею 112,12кв.м. по вул.Ватутіна,49 в м.Сокаль Львівської області на наданій в безстрокове користування земельній ділянці, на якій знаходиться старий житловий будинок.

З державного акта від 29.12.1995р. вбачається, що ОСОБА_5 належить земельна ділянка, площею 0,1063га, розташована на території м.Сокаль, призначена для обслуговування житлового будинку та господарських будівель.

Витягом від 13.11.2012р. стверджується те, що ОСОБА_5 належить житловий будинок та господарська будівля з літньою кухнею, які знаходяться по вул.Крушельницької,49 в м.Сокаль Львівської області.

Згідно договору від 05.12.2012р., зареєстрованого за №3924, ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_6 житловий будинок житловою площею 54,5кв.м, загальною площею 69,4кв.м та господарську будівлю з літньою кухнею та гаражем; земельні ділянки площею 0,1000га та 0,0063га., які знаходяться по вул.Крушельницької,49 в м.Сокаль Львівської області.

Згідно витягу від 31.12.2012р. та відповіді №1271 від 15.04.2013р., будинок №49 по вул.Крушельницької в м.Сокаль Львівської області зареєстрований за ОСОБА_6 на підставі вищевказаного договору дарування.

Згідно витягу з будинкової книги та акта від 03.05.2016р., по вул.Крушельницької,49 в м.Сокаль Львівської області зареєстровані ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_13, та ОСОБА_14 За даною адресою проживають лише ОСОБА_4, ОСОБА_13, та ОСОБА_14

Із зведеного кошторисного розрахунку, локального кошторису та зведеної відомості вбачається, що загальна вартість будівельних робіт та матеріалів щодо незавершеного будівництвом самочинно збудованого будинку становить 162470,30грн.

Згідно свідоцтв, ОСОБА_4 15.06.2006р. розірвала шлюб з ОСОБА_15 та вдруге зареєструвала шлюб з ОСОБА_10

Відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Право власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з нормою ст. 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства.

Суд встановив, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями та земельні ділянки на момент укладення оспорюваного договору, належали ОСОБА_5

Враховуючи норми статей 186, 380, 381 ЦК, господарсько-побутові будівлі (сарай, гараж, санвузол і под.), наземні і підземні комунікації (водопостачання, очисні споруди тощо), що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами, у звязку з чим право власності на такі будівлі та споруди як на окремі обєкти визнаватися не може.

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів державного замовлення». Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків та господарських будівель в експлуатацію при оформленні права власності.

Тому, покликання позивачки та її представника на те, що право власності ОСОБА_5 на господарські будівлі не оформлене з огляду на те, що такі не здавалися в експлуатацію є безпідставними.

Таким чином, ОСОБА_5 розпорядилася майном, яке було зареєстровано за нею на праві власності.

Відповідно до ст.717 ЦК за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту стст.203, 717 ЦК, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Покликання позивачки на заповіт від 17.11.1990р., укладений ОСОБА_5 на її користь, також не слугує перешкодою для відчуження спірного житлового будинку.

Інших підстав недійсності даного правочину, відповідно до ст.215 ЦК України, в судовому засіданні не встановлено.

З огляду на зазначене, суд не вбачає жодних підстав скасування договору дарування від 05.12.2012р.

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 протягом десяти років перебувала на заробітках, що не заперечила позивач.

Також, позивачкою не спростовано тих обставин, що ремонт будинку здійснювався за кошти ОСОБА_5. та не доведено, що такий ремонт проведено виключно за кошти позивачки та з дозволу власника.

Відповідно до п.27 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України від 30.03.2012 № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо на підставі положень статей 186, 381 ЦК є приналежністю головної речі (будинку). У звязку із цим положення частини 5 статті 376 ЦК не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, що були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу. Прийняття в експлуатацію таких об'єктів нерухомості має здійснюватися відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у спосіб, визначений Порядком прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 червня 2011 року № 91.

Із зазначеного випливає, що право власності окремо на господарські будівлі не може бути визнано, а тому, така вимога останньої є також безпідставною.

З врахуванням вищенаведеного, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.10, 60, 212, 215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, 3-х осіб на стороні відповідача ОСОБА_7 нотаріуса Сокальського районного нотаріального округу ОСОБА_8, ОСОБА_9, Комунального підприємства Львівської обласної ради «Червоноградське МБТІ», Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, ОСОБА_10 про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності на майно відмовити.

Забезпечення позову, допущене ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 11.06.2013р. у виді накладення арешту на житловий будинок та земельні ділянки по вул.Крушельницької,49 в м.Сокаль Львівської області скасувати.

Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Львівської області через Сокальський районний суд, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення в той самий строк з дня отримання його копії.

Головуючий: М. Я. Адамович