ухвала

іменем україни

25 жовтня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ступак О.В.,

суддів: Євграфової Є.П., Іваненко Ю.Г.,

Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 09 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що за висновком медико-соціальної (експертної) комісії від 31 травня 2016 року його вперше визнано інвалідом другої групи безстроково, причина інвалідності - поранення, закрита черепно-мозкова травма - контузія головного мозку, МВТ і захворювання, пов'язані з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії. Внаслідок каліцтва він позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, постійно відчуває фізичний біль і страждання, психологічний дискомфорт, багато коштів витрачає на лікування. Позивач вказував, що у зв'язку з пораненнями під час виконання військового обов'язку та отриманням інвалідності йому завдана моральна шкода в розмірі 100 тис. грн, яку він просив стягнути з Міністерства оборони України на свою користь із підстав, визначених ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців».

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 09 лютого 2017 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_3 40 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судовий збір.

У касаційній скарзі Міністерство оборони України просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити у повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з положень ст. ст. 23, 1167 ЦК України, зазначаючи про наявність правових підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди, оскільки сам факт каліцтва, одержаного в період проходження військової служби, та наслідки такого каліцтва спричинили позивачеві втрати немайнового характеру у вигляді психологічного дискомфорту (переживаннях та хвилюваннях), душевних страждань, та оскільки тривале лікування позначилося на здоров'ї позивача.

Також суд дійшов висновку, що моральну шкоду має відшкодувати держава в особі Міністерства оборони України.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що ОСОБА_3 у жовтні 1974 року закінчив Сумське вище артилерійське училище, проходив військову службу у складі Збройних сил СРСР, в тому числі у складі обмеженого контингенту радянських військ в Республіці Афганістан, де у 1980 році отримав поранення; наказом Міністерства оборони України від 08 жовтня 1991 року № 504 зарахований в розпорядження Міністерства оборони України; 16 лютого 1994 року звільнений в запас.

Як вбачається із витягу з протоколу від 12 квітня 2016 року № 1604 засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв'язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтва множинні мінно-вибухові осколкові поранення, ЗЧМТ - контузія головного мозку, мінно-вибухова травма полковника у відставці ОСОБА_3 пов'язані з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

За висновком медико-соціальної (експертної) комісії від 31 травня 2016 року ОСОБА_3 визнано інвалідом ІІ групи безстроково, причина інвалідності - поранення (контузія) і захворювання, пов'язані з виконанням обов'язків військової служби в країнах, де велись бойові дії.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, наявність шкоди ще не породжує обов'язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб'єкта такої відповідальності.

Ураховуючи викладене, суди на порушення вищевказаних положень закону та вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України належним чином не дослідили, чи доведено позивачем факт протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України, чи наявний причинний зв'язок між шкодою і протиправним діями завдавача шкоди та вини відповідача в її завданні. При цьому Міністерство оборони України доводило відсутність своєї вини, але суди належної оцінки їх доводам не надали.

Крім того, суди не звернули уваги на положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до яких військовослужбовці, військовозобов'язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров'я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи.

Порядок забезпечення путівками для санаторно-курортного лікування встановлюється Кабінетом Міністрів України

Військовослужбовці, звільнені з військової служби унаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби, члени сімей військовослужбовців приймаються на обстеження і лікування до військово-медичних закладів охорони здоров'я в порядку, встановленому Міністерством оборони України, іншими утвореннями відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами.

Також на порушення вимог п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України про те, що якщо спір не врегульовано до судового розгляду, суд вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суди належним чином не визначились із суб'єктом цивільно-правової відповідальності.

Так, згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Крім того, відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

При цьому, застосувавши Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», суди не звернули уваги на необхідність застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», відповідно до ст. 4 якого ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Таким чином, судові рішення фактично ухвалені на припущеннях, що заборонено законом (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 09 лютого 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Ступак

Судді: Є.П. Євграфова

Ю.Г. Іваненко

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко