АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/6497/2017 Доповідач - Желепа О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2017 року, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Рубан С.М., Іванченко М.М.

при секретарі Дуці В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення нарахованих та не виплачених сум заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, відшкодування моральної шкоди, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення позивача та його представника, представників відповідача , перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - відповідач), про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та невиплачених коштів на дату звільнення, відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги, обґрунтовані тим, що починаючи з листопада 1996 року позивач працював на посаді Головного фахівця відділу планування та формування управлінської звітності апарату Компанії Управління економіки та планування Департаменту економічного планування та бюджетних розрахунків. 21 січня 2015 року Відповідач видав Наказ №17 «Про затвердження змін до штатного розпису Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"». Зазначеним наказом передбачалося ліквідувати Департамент, у якому працював Позивач, та Департамент управління персоналом та соціальної сфери було надано доручення повідомити працівників про переведення на інші посади або про наступне вивільнення. 27 вересня 2016 року позивач був ознайомлений з наказом № 17, коли ознайомлювався з Наказом №430-К 14.02.2015 року Відповідач видав Наказ № 8-р «Про тимчасове підпорядкування працівників-ліквідованого структурного підрозділу». Відповідно до п. 1 до Наказу № 8-р, працівники ліквідованого Департаменту економічного планування та бюджетних розрахунків було тимчасово підпорядковано директорові Департаменту економіки і планування ОСОБА_2 на період до переведення їх на інші посади, або звільнення з роботи в установленому законодавством порядку. З текстом Наказу № 8-р Позивач ознайомився в лютому 2015 ріку, лише після відповідної вимоги позивача. 25.07.2016 року Позивача було ознайомлено з Попередженням про звільнення, в якому інформувалося про наступне його звільнення на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України у зв'язку із скороченням посади. 26 вересня 2016 року Відповідач видав Наказ №430-К про звільнення Позивача у зв'язку зі скороченням штату з 27 вересня 2016 року. Позивач вважає Наказ №430-К Відповідача про його звільнення незаконним, виданим з грубим порушенням вимог чинного законодавства України та таким, що порушує його конституційні права на працю.

Позивач просив суд, визнати незаконним і скасувати наказ Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» № 430-К від 26 вересня 2016 року «По особовому складу»; поновити його на посаді головного фахівця відділу планування та формування управлінської звітності апарату Компанії Управління економіки та планування Департаменту економічного планування та бюджетних розрахунків; зобов'язати Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» внести запис до трудової книжки про недійсність запису про звільнення; визнати незаконним нездійснення Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» остаточного розрахунку при звільненні та зобов'язати Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» виплатити належні йому кошти на дату звільнення; стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на його користь завдану незаконним звільненням моральну шкоду в розмірі 360 мінімальних заробітних плат та судові витрати, стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням , позивач подав апеляційну скаргу в якій просив, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В скарзі посилався на не повне з'ясування судом обставин справи, які мали значення для її вирішення. Судом не було перевірено чи супроводжувалась реорганізація, яка мала місце у відповідача скороченням численності штату працівників. Також суд дійшов безпідставного висновку, що у відповідача були відсутні вакантні посади за його спеціальністю, які могли йому бути запропоновані. Суд не надав жодної оцінки тому факту, що відповідач не запропонував йому посаду начальника та головного фахівця відділу роботи з борговими зобов'язаннями Департаменту реалізації газу, головного фахівця відділу обліку реалізації природного газу, головного фахівця сектору розвитку персоналу Управління кадрового обліку та документації, головного фахівця сектору розвитку персоналом Управління кадрового обліку та документації. Також при вирішенні спору, судом не було враховано що позивач має переважне право на залишенні на роботі так як має більше двох утриманців, сім'я позивача немає інших працюючих осіб, він є інвалідом 3 групи безстроково, та має безперервний стаж понад 14 років. Також висновок суду про проведення повного розрахунку спростовується матеріалами справи з яких вбачається, що нараховані йому суми 30 910 грн. 25 коп. не були перераховані на його рахунок та йому виплачені. Відповідач не виплатив позивачу компенсацію за невикористану відпустку та премію до Дня працівника нафтової і газової промисловості. Суд не вірно застосував п.1 ч.1 ст. 40 КЗп П України з врахуванням недоведеності відповідачем неможливості переведення позивача на іншу роботу.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представник доводи скарги підтримали.

Представники відповідача доводи скарги заперечували.

Розглянувши справу в межах доводів поданої скарги, перевіривши законність та обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно п.1ч.1 ст. 40 КЗпП в Україні трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку зміни в організації виробництва і праці. В тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи , організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч.2, 3 цієї статті звільнення за цією нормою допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою на іншу роботу.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд вважав встановленими такі обставини.

З березня 2011 року позивач працював у відповідач на посаді головного фахівці відділу планування та формування управлінської звітності апарату компанії Управління економіки та планування Департаменту економічного планування та бюджетних розрахунків.

21 січня 2015 року Відповідач видав Наказ №17 «Про затвердження змін до штатного розпису Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"», відповідно якого, передбачалося ліквідувати Департамент економічного планування та бюджетних розрахунків, та Департаменту управління персоналом та соціальної сфери було надано доручення попередити працівників, посади яких скорочуються, про переведення на іншу посаду або про наступне вивільнення (а.с. 17).

14 лютого 2015 року Відповідач видав Наказ № 8-р «Про тимчасове підпорядкування працівників ліквідованого структурного підрозділу», відповідно якого тимчасово підпорядковано працівників ліквідованого Департаменту директору Департаменту економіки і планування ОСОБА_2 на період до переведення їх на інші посади або звільнення з роботи в установленому законодавством порядку (а.с. 18).

29 січня 2016 року Відповідач видав Наказ № 31 «Про оплату часу простою не з вини працівника», відповідно якого затвердили перелік робочих днів, невідпрацьованих працівниками у січні 2016 року, у зв'язку з відсутністю організаційних умов, необхідних для виконання їх трудових обов'язків, визнано простоєм не з вини працівника час, зазначений у переліку (а.с. 30).

25 липня 2016 року Позивача було ознайомлено з Попередженням про наступне вивільнення, в якому інформувалося про наступне його звільнення на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України у зв'язку із скороченням посади, після закінчення двомісячного терміну з дня ознайомлення з попередженням (а.с. 19).

01 серпня 2016 року Відповідач видав Наказ № 301 «Про оплату часу простою не з вини працівника», відповідно якого затвердили перелік робочих днів, невідпрацьованих працівником у липні 2016 року, у зв'язку з відсутністю організаційних умов, необхідних для виконання їх трудових обов'язків, визнано простоєм не з вини працівника час, зазначений у переліку (а.с. 31).

26 вересня 2016 року Відповідач видав Наказ №430-К про звільнення Позивача, із займаної посади головного фахівця Відділу планування та формування управлінської звітності апарату Компанії Управління економіки та планування Департаменту економічного планування та бюджетних розрахунків, у зв'язку зі скороченням штату, п. 1 ст. 40 КЗпП України, з 27 вересня 2016 року (а.с. 16).

Судом також встановлено, що у відповідача відбулися зміни в організації виробництва і праці, які супроводжувались скороченням чисельності штату працівників, позивача в установленому законом порядку за 2 місяці було попереджено про майбутнє вивільнення, отримана згода профспілкового комітету на звільнення позивача, також встановлено, що у відповідача були відсутні на час проведення скорочення вакантні посади, які могли бути запропоновані позивачу за його кваліфікацією. Також встановлено, що позивач був повідомлений в день звільнення про необхідність отримати розрахунок при звільненні через касу підприємства, проте, останній за розрахунком до бухгалтерії не з'явився, в подальшому не звертався до відповідача за розрахунком, після чого належні позивачу кошти були за депоновані. Також судом встановлено, що відсутня заборгованість з приводу премії до професійного свята та відсутня заборгованість з заробітної плати за невикористані дні відпустки. Так як судом не було встановлено порушень трудових прав позивача, суд встановив відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що обставини, що мають значення для вирішення спору, які суд вважав встановленими є доведеними.

Висновки суду, щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги з приводу недоведеності відповідачем скорочення чисельності штату працівників спростовуються наявними в справі доказами.

Пунктом 1 Наказу №17 було ліквідовано Департамент економічного планування та бюджетних розрахунків, що й обумовило скорочення посади головного фахівця Відділу планування та формування управлінської звітності апарату Компанії Управління економіки та планування Департаменту економічного планування та бюджетних розрахунків.

Наказом № 15 від 21 січня 2015 року, з якого вбачається скорочення двох посад начальників відділу в департаменті реалізації газу та посади головного фахівця.

Наказом № 50 від 18 лютого 2015 року, яким скорочено посаду радника голови правління.

Наданими суду довідками , щодо змін в штатному розписі відповідача, внаслідок проведеного скорочення.

Згідно з наданою Відповідачем до заперечень довідкою щодо відпрацьованого часу ОСОБА_1 за період з 01.01.2015р. по 27.09.2016р. (міститься у матеріалах справи) у липні, серпні та вересні 2016 року, з часу попередження до дня звільнення, останній жодного дня не відпрацював. Відсутність відпрацьованих робочих днів підтверджується рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16.03.2017р. та наказом Відповідача від 01.08.2016р. №301.

Зазначені докази, які досліджені судом першої інстанції, підтверджують відсутність у Відповідача потреби для залучення Скаржника до виконання ним його трудових обов'язків, реальність скорочення штату у Відповідача.

Правова позиція, що висловлена Верховним Судом України у постанові «Про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди» від 11.07.2012р. №6-65цс12., лише підтверджує законність дій Відповідача, зокрема, у ній вказано, що «Ліквідація ж структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи, ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України лише з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв'язку з такими змінами при умові дотримання власником вимог ч. 2 ст.40, ст.ст.42, 43, 492 КЗпП України.».

ОСОБА_1 наказом Компанії від 26.09.2016р. №430-к «По особовому складу», який міститься у матеріалах справи з відміткою Позивача про ознайомлення від 27.09.2016р., було звільнено з посади головного фахівця Відділу планування та формування управлінської звітності апарату Компанії Управління економіки та планування Департаменту економічного планування та бюджетних розрахунків 27.09.2016р. у зв'язку з скороченням штату за п.1 ст.40 КЗпП України.

У подальшому, 27.07.2016р. правлінням Відповідача (протокол №133, пит.1, міститься у матеріалах справи) було затверджено нову організаційну структуру Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», якою було передбачено скорочення чисельності штатних працівників Компанії на 71 штатну одиницю, порівняно з чисельністю працівників, визначеною організаційною структурою, затвердженою правлінням Відповідача 16.12.2015р. ( протокол №343, пит.7, міститься у матеріалах справи).

Слід відмітити, що у названих організаційних структурах відсутній структурний підрозділ, у якому працював Скаржник: Департамент економічного планування та бюджетних розрахунків. Це є ще одним доказом наявності у Відповідача змін в організації виробництва і праці, наслідком яких було не лише скорочення посади Скаржника, що було підставою для попередження його про наступне вивільнення, але й скорочення штатної чисельності працівників Компанії, що суттєво обмежило можливості Відповідача щодо подальшого пропонування Позивачу іншої роботи.

Крім того, факт ліквідації Департаменту економічного планування та бюджетних розрахунків встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23.10.2015р., яке набрало законної сили (суддя - Юзькова О.Л., справа №761/19698/15-ц, провадження №2/761/7285/2015, арк.2 рішення), що згідно з ч.З ст.61 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) звільняє Відповідача від необхідності доказувати факт наявності змін в організації виробництва і праці Відповідача.

Доводи апеляційної скарги про не виконання відповідачем вимог ч.3 ст.49 2 КЗпП України відповідно до якої, одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, апеляційний суд вважає безпідставними виходячи з наступного:

Відповідач, як роботодавець, зобов'язаний у день попередження працівника про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці почати пропонувати працівнику іншу роботу в межах підприємства. До дня вищеназваного попередження законодавство такого обов'язку для роботодавця (Відповідача по справі) не встановлює, тому позивач в апеляційній скарзі необгрунтовано та безпідставно вказує (арк.5, абз.6) вакантні у Відповідача посади, які були вакантними згідно з Довідкою про перелік усіх-вакантних посад у Компанії станом на 21.01.2015р., а саме такі посади:

1. Головний фахівець Відділу обліку реалізації природного газу населенню, бюджетним організаціям та ТКЕ Управління обліку постачання та транспортування природного газу Департаменту бухгалтерського обліку та звітності;

2. Головний фахівець Сектору розвитку персоналом Управління кадрового о ліку та документації Департаменту управління персоналом та соціальної сфери; головний фахівець Сектору розвитку персоналом Управління кадрового обліку та документації Департамент управління персоналом Та соціальної сфери.

У Довідках про перелік усіх вакантних посад у Національній акціонерній компанії «Нафтогаз України» станом на 25.07.2016р. та станом на 27.09.2016р. наявні у матеріалах справи) вказані посади (Головний фахівець Відділу обліку реалізації природного газу населенню, бюджетним організаціям та ТКЕ Управління обліку постачання та транспортування природного газу Департаменту бухгалтерського обліку та звітності; Головний фахівець Сектору розвитку персоналом Управління кадрового обліку та документації Департаменту управління персоналом та соціальної сфери;) у якості вакантних не зазначені.

Судом також встановлено, що позивач по справі, у січні 1994 року закінчив Київський університет ім. Тараса Шевченка за спеціальністю оптичні прилади та системи й отримав кваліфікацію спеціаліста «фізик, інженер-оптик» (копія диплому Позивача КА №016730 від 28.01.1994р. міститься у матеріалах справи). Судом встановлено та відображено у рішенні, що «З травня 2011 року по день звільнення з роботи Позивач працював на посаді головного фахівця відділу планування та формування управлінської звітності апарату Компанії Управління економіки та планування Департаменту економічного планування та бюджетних розрахунків і виконував роботи, що не потребували наявності у працівника відповідної економічної освіти.».

Слід наголосити, що згідно з ч.З ст.492 КЗпП України та правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах Верховного Суду України від 07.11.2011р. (справа №6-45цс11), від 10.03.2015р. (справа №21-52а15), від 01.03.2017р. (справа №6-2485цс16), Відповідач не зобов'язаний пропонувати вакантну посаду працівнику, який підлягає звільненню за п.1 ч.І ст.40 КЗпП України, ІНФОРМАЦІЯ_1, кваліфікація, досвід тощо не відповідають закріпленим у посадових інструкціях вимогам.

У апеляційній скарзі позивач вказує правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 25.05,2016р. у справі №6-3048цс15, але зазначає лише абзац 1 зі змісту цієї правової позиції. У абзаці 3 вказаної правової позиції Верховного Суду України зазначено, що «Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо», що є повністю ідентичним з іншими правовими позиціями Верховного Суду України.

Посилання Скаржника на те, що Він у 1997 році в АТ «Укргазпром» протягом кількох місяців обіймав посаду начальника Відділу розрахунків за газ Управління закупівлі та реалізації газу жодним чином не підтверджує його кваліфікацію або досвід роботи.

Крім того, необхідно врахувати, що за двадцять років, протягом яких ОСОБА_1 не виконував цих функцій, змінилось законодавство, яке регулює діяльність суб'єктів господарювання у сфері реалізації газу та розрахунків за реалізований газ, змінились засоби виробництва, які використовуються суб'єктами господарювання при здійсненні цієї діяльності.

Також не може бути доказом кваліфікації та досвіду роботи, які необхідні для зайняття посади головного фахівця Сектору розвитку персоналу Управління кадрового обліку та документації Департаменту управління персоналом та соціальної сфери, сам факт роботи Скаржника на посаді заступника начальника Відділу кадрів, документообігу та господарського забезпечення, оскільки Скаржником не надано доказів щодо змісту трудових обов'язків, виконуваних ним на цій посаді, та їх зв'язку з питаннями розвитку персоналу, які мають виконуватись на посаді головного фахівця Сектору розвитку персоналу. Зокрема, у Відділі кадрів, документообігу та господарського забезпечення ДП «Укрнафтогазкомплект» Скаржник міг виконувати трудові обов'язки як у сфері кадрового забезпеченім, так і в сфері документообігу чи господарського забезпечення діяльності підприємства. При цьому у сфері саме розвитку персоналу ДП «Укрнафтогазкомплект» не здійснювало такий обсяг робіт та функції, які у цій сфері здійснюються у Національній акціонерній компанії «Нафтогаз України».

Таким чином, Скаржник, працюючи в ДП «Укрнафтогазкомплект» не міг отримати досвід роботи, необхідний для роботи на посаді головного фахівця Сектору розвитку персоналу Компанії.

Судом першої інстанції встановлено, що у період з січня 1999 року до листопада 2000 року, Скаржник працював на посадах, які пов'язані із здійсненням вексельних розрахунків, у період з листопада 2000 року до березня 2011 року Скаржник перебував у трудових відносинах з іншими юридичними особами, зокрема з жовтня 2010 року до березня 2011 року Скаржник працював на посаді голови правління ОСББ «Мельникова 12 А», а з березня 2011 року працює у Відповідача спочатку на посаді головного фахівця Відділу формування фінансових планів діяльності апарату Компанії Управління економіки Департаменту економіки, планування та цінової політики, а з травня 2011 року по день звільнення на посаді головного фахівця Відділу планування та формування управлінської звітності апарату Компанії Управління економіки та планування Департаменту економічного планування та бюджетних розрахунків.

Посаду начальника або головного фахівця Відділу роботи з борговими зобов'язаннями Департаменту реалізації газу відповідач не міг запропонувати, так як зі змісту та аналізу посадових інструкцій цієї посади, та посади яку обіймав позивач, встановлено різне коло обов'язків та відсутність у позивача відповідного рівня кваліфікації та необхідного досвіду роботу, які б надавали останньому можливість обіймати таку посаду.

Крім того апеляційним судом встановлено, що в період з дня попередження позивача про майбутнє звільнення вакантними були посади керівника з питань управління ризиками, керівника з питань комплаєнсу, керівника служби внутрішнього аудиту, уповноваженого з антикорупційної програми, проте ці посади не могли бути запропоновані так як на них призначаються працівника на підставі рішення наглядової ради на підставі конкурсу, який був оголошений і в якому позивач участі не взяв.

Відповідно до постанови ВСУ від 01 березня 2017 року роботодавець не має юридичних підстав пропонувати працівнику вакансії, які заміщуються за конкурсом.

За вказаними посадами, також в посадовій інструкції зазначено вільне володіння англійською мовою, тобто за кваліфікаційним рівнем позивач також не міг обійняти вакантні посади.

Посилання в додаткових поясненнях на можливість позивача обійняти посаду головного фахівця відділу опрацювання документів державних органів та архівування управління діловодством, колегія суддів не приймає, так як вказана посада не була вакантною на час попередження позивача про майбутнє звільнення.

Стосовно посади керівника служби голови правління то на вказану посаду може бути прийнята особа з спеціальним допуском до державної таємниці, що вбачається з посадової інструкції..

Тобто судом встановлено, що у відповідача на час звільнення позивача були відсутні посади, які згідно Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, який затверджений наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 336 від 29 грудня 2004 року відносяться до професійної групи « технічні службовці».

Посилання позивача та його представника на те, що позивач проходив курси підвищення кваліфікації, колегія не може прийняти, так як наявність такого підвищення, не впливає на можливість обійняти позивачем вакантні у відповідача посади, з причин, які наведені вище.

Доводи скарги щодо неврахування Відповідачем переважного права на залишення на роботі є безпідставними, оскільки у відповідача не було працівників, які виконували однакові з ним функції та посади яких були скорочені одночасно зі скороченням його посади чи в період між попередженням його про наступне вивільнення та до звільнення його з роботи і, при цьому, були залишені Відповідачем на роботі, однак порівняно з ними Скаржник мав вищий рівень кваліфікації і продуктивності праці (ч.І ст.42 КЗпП України), або ж з такими працівниками він мав однаковий рівень кваліфікації (спеціаліста «фізик, інженер- оптик») і продуктивності праці та більшу кількість переваг на залишення на роботі (ч.2 ст.42 КЗпП України).

Доводи скарги про не виплату заробітної плати та не проведення розрахунку, колегія суддів не приймає, так як позивач був ознайомлений з довідкою про нараховані йому до виплати кошти в день звільнення, в якій також містилась інформація, що останній має отримати ці кошти в касі підприємства.

Після отримання вищевказаної інформації позивач, не висловивши жодних заперечень щодо розміру належних йому при звільненні коштів та місця їх виплати, безпідставно не звернувся у касу Відповідача для отримання належних йому при звільненні грошових коштів.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач визнав, що він поставив свій підпис на розрахунку в якому зазначалось, що він кошти може отримати в касі підприємства. Також визнав, що в день коли йому був наданий для ознайомлення розрахунок він в касу підприємства не звернувся. Посилання позивача на те, що йому чинились перешкоди в отриманні коштів через касу підприємства позивач жодним чином не довів. Також позивач визнав, що з моменту звільнення він не звертався до відповідача за розрахунком та не подавав жодних заяв, щоб вказані кошти йому були зараховані на його рахунок в банку. Таку заяву позивач подав лише на стадії апеляційного розгляду справи.

Доводи скарги про не виплату позивачу премії до професійного свята, спростовуються підписаним позивачем розрахунком, з якого вбачається, що така премія позивачу була нарахована.

Доводи скарги в частині не нарахування позивачу компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, колегія також не приймає, оскільки під час апеляційного розгляду було встановлено, що у позивача були відсутні дні невикористаної відпустки, що доведено бухгалтерськими довідками, які були досліджені апеляційним судом, з яких вбачається, що всі дні відпустки, на які мав право позивач він використав до дня свого звільнення.

Так за період роботи у відповідача з 14 березня 2011 дроку до 27 вересня 2016 року позивач мав право на 186 календарних днів оплачуваних відпусток, а за цей же період позивачу було надано 192 дні відпусток.

Доводи скарги в частині неналежної оцінки доказів є необґрунтовані тому, що суд першої інстанції належним чином дослідив всі надані суду докази, та перевірив всі доводи позивача, які він наводив в суді першої інстанції.

Інші доводи скарги висновків суду не спростовують.

Суд першої інстанції повно встановив обставини справи, дав належну правову оцінку наданим сторонами доказам, та ухвалив рішення без порушення норм процесуального та матеріального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313- 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді: