Справа №628/444/17
Провадження №2/628/446/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2017 року Куп'янський міськрайонний суд Харківської області

у складі: головуючого - судді Скородєлової В.В.

за участю секретаря судового засідання Буткової В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Куп'янську, Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом вказавши, що 15 січня 2015 року о 16.30 год. близько 16.30 год. він, керуючи автомобілем ЗАЗ-110307 реєстраційний номер НОМЕР_1 по вулиці Харківській, міста Куп'янська, Харківської області, допустив наїзд на ОСОБА_2 За даним фактом було розпочато кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000123 від 16.01.2015, яке постановою слідчого СВ Куп'янського МВ ГУМВСУ в Харківській області Пілюшенко Ю.М. від 31.01.2015 року закрито у зв'язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України та його притягнуто до адміністративної відповідальності. В ході проведення досудового розслідування він вимушений під тиском слідчих та начальника Куп'янського міськвідділу дати розписку від 09.02.2015 року, в якій зобов'язався відшкодувати ОСОБА_2 в рахунок компенсації матеріальної та моральної шкоди 8000 грн. у строк до квітня 2015 року. Посилаючись на те, що зазначена розписка була складена ним під впливом морального тиску і на вкрай невигідних умовах, оскільки 8000 грн. є дуже великою сумою станом на лютий 2015 року, занадто завищеною, на підставі ч.1 ст. 231, ст.233 ЦК України просить суд визнати зазначений правочин недійсним.

ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою, у якій, посилаючись на те, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 15 січня 2015 з вини ОСОБА_1, вона отримала тілесні ушкодження та проходила лікування у травматологічному відділенні Куп'янського міської лікарні, просить суд стягнути з ОСОБА_1 понесені витрати на лікування - матеріальну шкоду у розмірі 2149,53 грн., моральну шкоду, яка виразилася у душевних стражданнях та моральних переживаннях, оскільки від отриманих травм тривалий час відчувала біль, змушена була звертатися до лікарів, проходити обстеження, не могла вести звичний для неї образ життя, були порушені її нормальні життєві зв'язки через неможливість продовження активного громадського життя, - у розмірі 5000 грн., а також понесені нею витрати на правову допомогу у розмірі 700 грн.

У судовому засіданні ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 не визнав та пояснив, що відшкодував до написання розписки у добровільному порядку завдану ОСОБА_2 шкоду у розмірі 1500 грн. та 1000 грн. після написання розписки. Крім того зазначив, що ОСОБА_2 не надано належних доказів, понесених витрат на лікування та завданої моральної шкоди.

У судовому засіданні ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала, наполягала на задоволенні зустрічного позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а також понесених нею витрат на правову допомогу.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що постановою слідчого СВ Куп'янського МВ ГУМВСУ в Харківській області Пілюшенко Ю.М. від 31.01.2015 кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000123 від 16.01.2015 на підставі повідомлення фельдшера швидкої допомоги про те, що 15.01.2015 року за медичною допомогою звернулася ОСОБА_2, 1945 року народження, з діагнозом забій нижньої лівої кінцівки, забій волосяної частини голови, струс головного мозку, які вона отримала під час наїзду на неї легкового автомобіля світлого кольору з номерним знаком НОМЕР_2 поблизу будинку №47, по вулиці Харківській, міста Куп'янська, Харківської області, - закрито у зв'язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України та матеріали направлені для вирішення питання про притягнення водія ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху України. (а.с.22)

Постановою Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 04 березня 2015 року, яка набрала законної сили 17 березня 2015 року, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, за порушення вимог 12.1 Правил дорожнього руху визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн. Зазначеною постановою встановлено, що 15 січня 2015 року о 16.30 год. у м. Куп'янську, по вулиці Харківській ОСОБА_1 керував автомобілем ЗАЗ 110307 реєстраційний номер НОМЕР_1 та під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху, не врахував дорожню обстановку та допустив наїзд на ОСОБА_2, яка переходила дорогу поблизу будинку №47, в результаті чого остання отримала легкі тілесні ушкодження. (а.с. 23)

09.02.2015 року ОСОБА_1 зобов'язався передати ОСОБА_2 в рахунок компенсації матеріальної та моральної шкоди 8000 грн. протягом трьох місяців (по квітень включно), що підтверджується розпискою. (а.с.7)

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст.ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміються визначені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 ЦК України).

За змістом ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).

Відповідно до ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За загальним правилом цивільного законодавства правочини (договори) належать до такого виду юридичних фактів, які є правомірними діями і залежать від волі учасників правомірних правовідносин.

Наявність правочину (договору) свідчить про те, що обидва учасники бажали його укласти і що їхній зовнішній вияв волі (волевиявлення) відповідає внутрішній волі. Єдність внутрішньої волі і волевиявлення характерна для правочину, оскільки невідповідність внутрішньої волі і волевиявлення означає, що справжньої волі, справжнього бажання укласти правочин немає. Такий правочин не може охоронятися законом. При цьому розходження між внутрішньою волею і волевиявленням може виникнути передусім у разі коли правочин укладається під впливом зовнішніх несприятливих факторів чи обставин, неправомірної поведінки іншої сторони або третіх осіб.

Разом із тим, правомірність правочину презюмується законом, зокрема, у силу приписів статті 204 ЦК України, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо, він не визнаний судом недійсним.

Згідно з нормами глави 16 ЦК України правочин може бути визнано судом недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до положення ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені ст. 216 цього Кодексу.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Особа має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Судом встановлено, що кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за фактом ДТП за участю ОСОБА_1, закрито 31.01.2015 року, а розписку про зобов'язання компенсувати завдану шкоду складено 09.02.2015 року, тобто через деякий проміжок часу з дня закриття кримінального провадження. Крім того, як свідчить запис у зазначеній розписці, в день її складання ОСОБА_1 добровільно передав ОСОБА_2 в рахунок компенсації шкоди 1000 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Для визнання правочину недійсним, через вчинення його під впливом насильства або погрози в порядку ст. 231 ЦК України, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину.

У п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Позивачем не надано суду доказів про те, що саме на момент вчинення правочину на нього чинився психічний тиск, внаслідок якого він зобов'язався компенсувати шкоду без вільного волевиявлення та всупереч внутрішній волі.

Обставини, на які посилається ОСОБА_1 не доведені у відповідності до вимог ст.ст. 59-61 ЦПК України. При цьому позивач обмежився лише переліченням різних норм права щодо визнання правочину недійсним - ст. 231 ЦК України, ст. 233 ЦК України, які мають взаємовиключні підстави щодо цього в частині волевиявлення в момент укладення правочинину, належним чином їх не обґрунтував та не довів жодну з них, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову про визнання правочину недійсним.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди суд зазначає таке.

Відповідно до ч.4 ст. 61 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

З оглянутої у судовому засіданні справи №628/577/15-п, провадження №3/628/217/15 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП встановлено, що відповідно до висновку експерта №40-КП/15 від 31 січня 2015 року ОСОБА_2 внаслідок дорожньо-транспортної події за участю сторін, що мала місце 15 січня 2015 року завдані легкі тілесні ушкодження, а саме: закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку з наявністю травматичного набряку м'яких тканин в тім'яно-потиличній області ліворуч, з наявністю на його тлі гематоми. (а.с.10 справи № 628/577/15-п )

Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого №289 КЗОЗ «Куп'янська міська лікарня» від 23.01.2015року ОСОБА_2 знаходилася на лікуванні в стаціонарі з 16.01.2015року по 23.01.2015року з діагнозом: «Поєднана травма. Закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку. Забиття грудної клітки, поперекового відділу хребта і лівого стегна» та їй проводилось лікування: пірацетам, вітамін С, анальгін, еуфілін, анестетики, L-лізіна есцинат, проведено рентгенограму кісток черепу. При виписці їй надані рекомендації: продовжити відновлювану терапію у лікаря-невропатолога за місцем мешкання. (а.с.34)

Товарними чеками на придбання медичних препаратів за період стаціонарного лікування з 16.01.2015 року по 23.01.2015року підтверджено понесені ОСОБА_2 витрати на суму 114 грн. + 83грн. (а.с.37) + 253,23грн.+ 139,80грн. (а.с.39) + 39,25грн. + 5,60грн. (а.с.40), внески, пов'язані з перебуванням у КЗ «КМЛ» у сумі 24 грн. (а.с.38), а також у період амбулаторного лікування у лікаря-невропатолога за місцем мешкання на суму 1263,14грн. (а.с.73,75), а всього на суму 1922,02 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З висновку експерта № 40-КП/15 від 31 січня 2015 року щодо визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, отриманих ОСОБА_2 внаслідок ДТП вбачається, що діагноз в представленій медичній документації - забій грудної клітки, поперекового відділу хребта і лівого стегна, при оцінці ступеня тяжкості не враховувався, так як згідно з п.4.6 Наказу №6 від 17 січня 1995 року «Про розвиток та удосконалення судово-медичної служби України» даний діагноз виставлений на підставі суб'єктивних факторів і не підтверджується об'єктивними даними.

Суд не приймає до уваги надані довідки, копії товарних чеків про придбання медичних препаратів, проходження обстежень, що містяться в матеріалах справи про лікування у липні-серпні 2015 року, а також у 2016 році, оскільки будь-яких об'єктивних даних про те, що придбання медичних препаратів відбувалося за призначенням лікаря та у зв'язку з лікуванням хвороб, що виникли внаслідок дорожньо-транспортної пригоди немає. З наданих суду доказів не вбачається причинно-наслідкового зв'язку між легкими тілесними ушкодженнями, отриманими у дорожньо-транспортній пригоді 15 січня 2015 року та подальшим лікуванням і понесеними у зв'язку з цим витратами. Клопотань щодо проведення відповідних експертиз з цього приводу ОСОБА_2 не заявлялося. Крім того, частина чеків на придбання медичних препаратів не містить дати їх придбання, будь-яка медична документація про призначення зазначених у них препаратів у період стаціонарного та амбулаторного лікування після ДТП , в матеріалах справи відсутня.

Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди, а саме в розмірі 1922,02 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральною шкодою визнається фізичний біль та страждання, яких особа зазнала у зв'язку з ушкодженням здоров'я.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини, особи яка її завдала, коли шкода завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'ю або смертю особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року « Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд, враховуючи наявність психотравмуючої ситуації, її наслідки, моральні страждання та переживання з приводу ушкодження здоров'я, враховуючи вимоги розумності і справедливості, приходить до висновку, що на користь ОСОБА_2 слід стягнути моральну шкоду в розмірі 2000 грн., що є достатньою сумою, яка здатна компенсувати фізичні та моральні страждання, виходячи з характеру, тривалості страждань та негативних наслідків.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Оскільки понесені ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 700 грн. підтверджені розрахунком та прибутковими ордерами (а.с. 27, 28, 29), вони підлягають стягненню з ОСОБА_1 на її користь пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто у розмірі 384 грн.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» ОСОБА_2 звільнено від сплати судового збору.

Відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Відповідно до п. 36 вищезазначеної постанови Пленуму від 17.10.2014року вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір.

Відповідно до вимог ЗУ «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру, таким чином сплаті підлягав судовий збір у розмірі 1280 грн.

Враховуючи вищевикладене, з ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в дохід держави пропорційно до задоволеної частини позовних вимог ОСОБА_2, тобто у сумі 702,17 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57, 61, 79, 88, 213-215 ЦПК України, ст.ст. 15,16, 22, 23, 231,233,1167,1168,1187 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 1922,02 грн. (одна тисяча дев'ятсот двадцять дві гривні 2 копійки), моральну шкоду у розмірі 2000 грн. (дві тисячі гривень) та понесені витрати на правову допомогу у розмірі 384 грн. (триста вісімдесят чотири гривні).

В іншій частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 702,17 грн. (сімсот дві гривні 17 копійок), які перерахувати за такими реквізитами: отримувач коштів: ГУК у м.Києві (м.Київ) 22030106, код за , банк отримувача: Головне управління Державної казначейської служби України у м.Києві, код банку отримувача: 820019, рахунок отримувача: 0001, код класифікації доходів бюджету 22030106.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Харківської області через Куп'янський міськрайонний суд Харківської області протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: В.В.Скородєлова