У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» про визнання договорів кредиту, поруки та іпотеки недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 17 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра») звернулося в суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Не погоджуючись із указаним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 у вересні 2013 року звернулися до суду із зустрічним позовом про визнання договорів кредиту, поруки та іпотеки недійсними, яка прийнята до спільного розгляду із позовом про стягнення заборгованості.

Зустрічний позов протягом розгляду справи неодноразово уточнювався шляхом подання письмових заяв.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2014 року позов ПАТ КБ «Надра» залишено без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

В обґрунтування позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 зазначали, що 28 серпня 2007 року між ПАТ КБ «Надра» в особі відділення ПАТ КБ «Надра» Запорізьке РУ та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 14/2007/1941/Фкз, відповідно до умов якого Банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у розмірі 38 500 доларів США на споживчі цілі. Кінцевий термін повернення кредиту 19 серпня 2022 року. Відсотки за користування кредитом розраховуються Банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 13,99 % річних.

В якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, ОСОБА_4 уклав із Банком договір іпотеки № 14/2007/1941/Фкз від 28 серпня 2007 року предметом якого є квартира АДРЕСА_1, а також договір поруки № 14/2007/1941/Фкз від 28 серпня 2007 року.

Позивачі вказували, що умови кредитного договору укладені з порушенням норм законодавства, яке діяло на момент укладення кредитного договору, оскільки: не містять відомостей про детальну структуру загальної вартості кредиту; у складі кредитного договору відсутній графік погашення кредиту і відсотків; у п. 1.3.2 кредитного договору зазначена плата за управління кредитом із розрахунком 0,1 % від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом, що згідно п. 3.3. Постанови Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року повинно виражатися не лише в процентному, але і в грошовому вираженні, кожна супутня послуга повинна мати обґрунтування вартості; у кредитному договорі всупереч положенням Постанови Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року не зазначена сукупна вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту.

Крім того, позивачі зазначали, що указаний кредитний договір був підписаний ними під впливом обману з боку Банку, сторонами фактично не було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, оскільки узгоджені у договорі розміри відсоткової ставки за кредитом, ціни договору та розмір фактичного здорожчання кредиту в кінці періоду кредитування не відповідають фактично встановленим у договорі розмірам, і взагалі кредитний договір не містить відомостей про детальну структуру загальної вартості кредиту й у складі кредитного договору відсутній графік погашення кредиту і відсотків.

Водночас позивачі вказували, що кредитний договір, договори іпотеки та поруки укладено з порушенням ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року, в частині недотримання істотних умов, які обов'язкові для кредитних договорів, чим були порушені права позивачів, як споживачів банківських послуг. Згідно висновку № 3406 від 15 квітня 2016 року судово-економічної експертизи, проведеної Дніпропетровським науково-дослідницьким інститутом судових експертиз, реальна відсоткова ставка за кредитним договором 14/2007/1941/Фкз від 28 серпня 2007 року становить 16,97 %, в той час як в кредитному договорі вказано неправдиву інформацію про те, що відсоткова ставка становить 13,99 %, а при відсотковій ставці 13,99 % мінімальний платіж повинен становити 461,44 доларів США, замість визначеного договором платежу у розмірі 548,02 доларів США. Таким чином різниця між вказаними у кредитному договорі відсотками та тими, які мала сплатити позичальник складають 2,98 %, а щомісячний платіж завищено на 86,58 доларів США, що з урахуванням терміну кредитування 180 місяців дорівнює різниці у розмірі 15 584,40 доларів США.

Вказані обставини, на думку позивачів, свідчать не про помилку відповідальної особи, а про намір приховати реальну відсоткову ставку та винагороду Банку.

Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_4, ОСОБА_5 з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України, просили визнати недійсним кредитний договір № 14/2007/1941/Фкз від 28 серпня 2007 року, укладений між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_5, а враховуючи те, що недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню відповідно до вимог ч. 2 ст. 548, ст. 216 ЦК України просили також визнати недійсними договір поруки № 14/2007/1941/Фкз від 28 серпня 2007 року та договір іпотеки № 14/2007/1941/Фкз від 28 серпня 2007 року, що укладені між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_4

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 17 січня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_5 просять рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення їх позову у повному обсязі, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень ст. ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що 28 серпня 2007 року між ПАТ КБ «Надра» в особі відділення ПАТ КБ «Надра» Запорізьке РУ та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 14/2007/1941/Фкз, відповідно до умов якого Банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у розмірі 38 500 доларів США на споживчі цілі. Кінцевий термін повернення кредиту 19 серпня 2022 року. Відсотки за користування кредитом розраховуються Банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 13,99 % річних. Щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 548,02 доларів США.

В якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, ОСОБА_4 уклав із ПАТ КБ «Надра» договір іпотеки № 14/2007/1941/Фкз від 28 серпня 2007 року предметом якого є квартира АДРЕСА_1, а також договір поруки № 14/2007/1941 від 28 серпня 2007 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно виходив із того, що спірний договір кредиту укладено в письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; ОСОБА_5 на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; у кредитному договорі міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

При цьому суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання спірних договорів недійсними відповідно до положень частини першої статті 230 ЦК України, оскільки ОСОБА_5 не навела доказів щодо введення її в оману під час укладення кредитного договору.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи про те, що умови спірного договору не містять відомості щодо детального розпису загальної вартості кредиту та сплати процентів за кредитним договором; у кредитному договорі не визначено загальної сукупної вартості кредиту; Банк не надав позичальнику в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту; умовами договору не визначено графік повернення кредиту та сплати відсотків були предметом розгляду апеляційного суду та їм надана належна правова оцінка.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Отже, судові рішення в оскаржуваній частині є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 17 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

А.О. Леванчук

А.В.Маляренко