АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/6367/16-ц Номер провадження 22-ц/786/1610/17Головуючий у 1-й інстанції Рибалка Ю. В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Бондаревської С.М.

суддів: Обідіної О.І., Панченка О.О.

при секретарі: Радько О.М.

за участі представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою та доповненнями до апеляційної скарги представника Комунального підприємства "Кременчукводоканал" та третьої особи ОСОБА_4 ОСОБА_5

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 24 квітня 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_6 до Комунального підприємства "Кременчукводоканал" про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А:

22 серпня 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Кременчукводоканал» про визнання незаконним та скасування наказу №644 від 29 червня 2016 року про звільнення його з посади головного інженера за п.6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

29 листопада 2016 року позивач надав до суду заяву про уточнення та часткову зміну (доповнення) підстав та предмету позову, в якій окрім вимог, викладених в позовній заяві від 22 серпня 2016 року, просив визнати незаконними та скасувати накази відповідача №253 «Про зміну істотних умов праці» від 29 квітня 2016 року; №209 «Про зміну оплати праці» від 17 лютого 2016 року; № 326 «Про зміну оплати праці» від 31 березня 2016 року та №342 «Про встановлення робочого часу» від 21 червня 2016 року /т. 1 а. с. 59-62/.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначав, що 02 квітня 2015 року його було призначено на посаду головного інженера КП «Кременчукводоканал».

14 грудня 2015 року підприємство очолив новий керівник, який цієї ж дати, видав наказ №1308, що передбачав зміни у структурі та штатному розписі підприємства, а також істотно змінював умови укладеного з ним трудового договору, оскільки частина його посадових обов`язків була передана новопризначеним працівникам керівного складу підприємства.

Наказом №200 від 31 березня 2016 року генеральний директор підприємства знову змінив істотні умови його праці, передавши частину повноважень головного інженера до обов`язків інших працівників підприємства.

Про такі зміни істотних умов праці його не попереджали; згоду виборного профспілкового органу, членом якого він є, адміністрація відповідача не отримувала.

Окрім того зазначав, що з такими ж порушеннями відповідачем прийнято також накази №209 від 17 лютого 2016 року та №326 від 31 березня 2016 року, якими у звязку з проведеним перерозподілом посадових обовязків між фахівцями підприємства, йому змінювали посадові оклади.

Наказами №253 від 29 квітня 2016 року та №342 від 21 червня 2016 року йому змінено істотні умови праці та встановлено роботу на умовах неповного робочого часу. Також, вказував на незаконне його звільнення з посади головного інженера за п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України згідно наказу №644 від 29 червня 2016 року.

Вважає, що такими незаконними діями відповідача йому завдана моральна шкода, у відшкодування якої просив стягнути з відповідача 100 000 грн., посилаючись на те, що внаслідок незаконних змін істотних умов праці та подальшого звільнення з роботи він зазнав глибоких моральних страждань, піддався незаконним утискам та приниженню з боку адміністрації підприємства.

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 10 березня 2017 року до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача залучено ОСОБА_4, який, як генеральний директор КП «Кременчукводоканал», підписував наказ про звільнення позивача з займаної посади /т. 1 а. с. 165/.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 24 квітня 2017 року, з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки від 03 травня 2017 року, позов ОСОБА_6 задоволено частково. Визнано незаконними та скасовано накази КП «Кременчукводоканал» від 29 квітня 2016 року №253 «Про зміну істотних умов праці», від 17 лютого 2016 року №209 «Про зміну оплати праці», від 31 березня 2016 року №326 «Про зміну оплати праці», від 21 квітня 2016 року №342 «Про встановлення робочого часу». Поновлено ОСОБА_6 на роботі на посаді головного інженера КП «Кременчукводоканал». Стягнуто з КП «Кременчукводоканал» на користь ОСОБА_6 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29 червня 2016 року по 24 квітня 2017 року у сумі 133 743 грн. 84 коп. Стягнуто з КП «Кременчукводоканал» на користь ОСОБА_6 у відшкодування моральної шкоди - 5 000 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за один місяць /т. 1 а. с. 220-224, 229/. Додатковим рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 11 вересня 2017 року поновлено ОСОБА_6 строк звернення до суду з позовом про визнання незаконними та скасування наказів КП «Кременчукводоканал» від 29 квітня 2016 року №253, від 17 лютого 2016 року №209, від 31 березня 2016 року №326, від 21 червня 2016 року №342, від 29 червня 2016 року №644 /т. 2 а. с. 86/.

Додатковим рішенням цього ж суду від 20 вересня 2017 року визнано незаконним та скасовано наказ КП «Кременчукводоканал» за №644 від 29 червня 2016 року про звільнення ОСОБА_6 за п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Не погодившись з рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 24 квітня 2017 року, його в апеляційному порядку оскаржила представник КП «Кременчукводоканал» та третьої особи ОСОБА_4 ОСОБА_5

Посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просила скасувати оскаржуване нею рішення районного суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

На апеляційну скаргу ОСОБА_5 своє заперечення надав ОСОБА_6, в якому, спростовуючи доводи апелянта, просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення районного суду залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що 02 квітня 2015 року ОСОБА_6 призначено на посаду головного інженера КП «Кремен-чукводоканал». За час роботи на підприємстві, зокрема, обіймаючи зазначену посаду, до дисциплінарної відповідальності він не притягувався, має патенти на винаходи, які запроваджував у технологічні процеси на підприємстві; неодноразово заохочувався. Зазначені обставини не заперечувалися стороною відповідача, встановлені рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 20 лютого 2017 року, яке набрало законної сили, з цих підстав суд дійшов висновку про те, що кваліфікація та досвід ОСОБА_6 відповідали займаній ним посаді. Згідно посадової інструкції, затвердженої 25 грудня 2014 року, головний інженер є першим заступником генерального директора та здійснює керівництво технічними службами підприємства.

14 грудня 2015 року призначено нового генерального директора підприємства, який у той же день видав наказ №1308 «Про зміни у структурі та штатному розпису підприємства». Цим наказом, з метою удосконалення структури та перерозподілом обов'язків між керівним складом, з 14 грудня 2015 року скорочено посаду заступника головного інженера з виробництва; включені у штатний розпис нові керівні посади першого заступника генерального директора, директора технічного, заступника директора технічного. Головного інженера підпорядковано технічному директору. Наказ не містить прямих посилань на зміни істотних умов праці головного інженера, проте згідно п. 4 наказу відділ з програмного забезпечення і експлуатації комп'ютерної техніки, виробничо-технічний відділ, відділ охорони навколишнього середовища, транспортний цех, хімбаклабораторія передані у підпорядкування технічному директору, а диспетчерська служба, цех водопостачання, цех водовідведення, цех водопостачання та водовідведення Крюкова - заступнику технічного директора /т. 1 а. с. 66/. 17 лютого 2016 року, у зв'язку з перерозподілом посадових обов'язків між фахівцями підприємства, на підставі змін, внесених до штатного розпису, генеральним директором КП «Кременчукводоканал» видано наказ №209«Про зміну оплати праці», відповідно до якого позивачу з 19 квітня 2016 року встановлено оплату праці згідно штатного розпису: оклад 9380 грн., надбавка за досягнення у праці - 2 060 грн. В цей же день позивач ознайомився з наказом та письмово зазначив про свою незгоду, вказуючи на порушення його трудових прав, погіршення матеріального становища /т. 1 а. с. 126/.

16 березня 2016 року працівники КП «Кременчукводоканал» створили первинну профспілкову організацію Вільної профспілки м. Кременчука, головою якої обрано позивача ОСОБА_6

31 березня 2016 року генеральним директором КП «Кременчукводоканал» з метою вдосконалення організації оперативної взаємодії між підрозділами підприємства, якісного та своєчасного виконання виробничих завдань, видано наказ №200 «Про зміни у штатному розписі та структурі підприємства», відповідно до п. п. 1- 4 якого з 01 квітня 2016 року відділ головного енергетика та структурно підпорядковані йому цехи технічного обслуговування та ремонту електрообладнання, електролабораторії переводяться у підпорядкування заступника директора технічного; відділ головного технолога підпорядковано директору технічному; відділ програмного забезпечення та компютерної техніки підпорядковуються першому заступнику генерального директора; з 01 липня 2016 року скорочується в штатному розписі підприємства посада головного інженера. ОСОБА_6 ознайомлено з наказом у день його видання, він письмово висловив аналогічні заперечення /т. 1 а. с. 67/. Наказом №326 від 31 березня 2016 року «Про зміну оплати праці» у зв'язку з перерозподілом посадових обов'язків, на підставі наказу від 31 березня 2016 року №200 та змін, внесених до штатного розпису, позивачу з 01 червня 2016 року встановлено оплату праці: оклад 5 585 грн. Цього ж дня його ознайомлено з наказом, на якому він письмово вказав про свою незгоду /т. 1 а. с. 127/.

Також судом встановлено, що 29 квітня 2016 року адміністрація підприємства попередила ОСОБА_6 про майбутнє звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку зі скороченням штату працівників, запропонувавши вакантні посади робітників (контролера, лаборанта, водія, охоронця і т. і.). На тексті даного попередження позивач 29 квітня 2016 року письмово зазначив про свою незгоду /т. 1 а. с. 46/.

Наказом від 29 квітня 2016 року №253 «Про зміну істотних умов праці» встановлено, що з 29 червня 2016 року позивач працюватиме на умовах неповного робочого часу тривалістю одна година на тиждень. /т. 1 а. с. 43, 97/. Актом, складеним 29 квітня 2016 року о 15 год. 40 хв. комісією у складі першого за-ступника генерального директора ОСОБА_7, фінансового директора ОСОБА_8, директора технічного ОСОБА_9, заступника генерального директора ОСОБА_10, заступника директора технічного ОСОБА_11, голови профкому КП «Кременчукводоканал» ОСОБА_12, начальника відділу кадрів ОСОБА_13 та начальника юридичного відділу ОСОБА_14 засвідчено факт надання головному інженеру ОСОБА_6 на ознайомлення наказу від 29 квітня 2016 №253 «Про зміну істотних умов праці» та факт відмови його від ознайомлення під підпис з цим наказом /т. 1 а. с. 44/.

Згідно з наказом №342 від 21 червня 2016 року позивачу встановлено роботу на умовах неповного робочого часу тривалістю одна година на тиждень щосереди з 08 год. 00хв. до 09 год. 00 хв. З даним наказом позивач ознайомився 29 червня 2016 року та висловив свою письмову незгоду у зв'язку з порушенням норм трудового законодавства щодо процедури його видачі /т. 1 а. с. 15/.

Також встановлено, що 29 червня 2016 року позивач подав на імя генерального директора через канцелярію підприємства пояснювальну записку (вх. №936), в якій зазначив, що згоден працювати на умовах, викладених в наказі, просив забезпечити його роботою, як головного інженера згідно трудового договору /т. 1 а. с. 18, 103/.

Наказом генерального директора КП «Кременчукводоканал» від 29 червня 2016 року №644 головного інженера ОСОБА_6 29 червня 2016 року звільнено з займаної посади згідно п. 6 ст. 36 КЗпП України, у зв'язку з його відмовою від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньої місячної заробітної плати відповідно до ст. 44 КЗпП України та компенсацією невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 07 вересня 2015 року по 29 червня 2016 року у кількості 10 календарних днів /т. 1 а. с. 104/.

Актом, складеним 29 червня 2016 року о16год. 35хв. завідуючою канцелярії ОСОБА_15, начальником відділу кадрів ОСОБА_13 та юрисконсультом юридичного відділу ОСОБА_16 засвідчено факт надання на ознайомлення позивачу наказу від 29 червня 2016 №644 «Про звільнення ОСОБА_6В.» та факт його відмови від ознайомлення під підпис з цим наказом /т. 1 а. с. 94/.

Встановивши наведені обставини, та, вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що накази від 14 грудня 2015 року №1308 та від 31 березня 2016 року №200 видані відповідачем з порушенням вимог ч. 3 ст. 32 КЗпП України та ч. 2 ст.252 КЗпП України. Зазначені накази суттєво змінювали істотні умови укладеного з позивачем трудового договору: зокрема, наказом №1308 істотно змінена його трудова функція, визначена посадовою інструкцією головного інженера, затвердженою 25 грудня 2014 року, як особи, яка є першим заступником генерального директора і здійснює керівництво технічними службами підприємства; наказом №200 конкретний обсяг повноважень ОСОБА_6 як головного інженера, адміністрація підприємства в односторонньому порядку змінила настільки, що фактично відсторонила позивача від роботи з непередбачених законом підстав.

Вищезазначені обставини встановлено рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука від 20 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 04 квітня 2017 року, яким визнано незаконними та скасовано наказ КП «Кременчукводоканал» від 14 грудня 2015 року №1308 «Про зміни у структурі та штатному розпису підприємства» в частині пунктів 2, 4 та наказ від 31 березня 2016 року №200 «Про зміни у штатному розписі та структурі підприємства» - в частині пунктів 1, 2.

За нормами ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, встановивши, що оскаржувані позивачем накази від 17 лютого 2016 року №209, від 31 березня 2016 року №326, якими вносились зміни оплати праці позивача, а також накази від 29 квітня 2016 року №253 та від 21 червня 2016 №342, якими змінювались істотні умови праці ОСОБА_6, зокрема встановлювалось, що головний інженер працюватиме на умовах неповного робочого часу тривалістю одна година на тиждень, як і наказ №644 від 29 червня 2016 року про звільнення позивача за п. 6 ст. 36 КЗпП України, видавались відповідачем на підставі та з урахуванням вищевказаних наказів від 14 грудня 2015 року №1308 та від 31березня 2016 року №200, які в установленому законом порядку визнано частково незаконними та скасовано, - суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для визнання зазначених наказів незаконними, такими, що порушують трудові права позивача та підлягають скасуванню.

За нормами п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є відмова працівника від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Частиною 3 ст. 32 КЗпП України передбачено, що у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою.

Звідси правильним є висновок суду про те, що зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці.

Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці.

За розясненнями, наведеними в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»,зміною істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, викликаною змінами в організації виробництва і праці, визнається раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і впровадження передових методів тощо.

Зміна істотних умов праці, передбачена ч. 3 ст. 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв'язку із зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці.

З огляду на викладене, місцевий суд дійшов висновку, що відповідач не мав правових підстав для зміни істотних умов праці та звільнення позивача за п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, оскільки фактично відбулось скорочення посади, яку займав позивач.

Такий висновок суду узгоджується зі встановленими обставинами, підтверджуються наявними у справі доказами, зокрема наказом генерального директора КП «Кременчук-водоканал» від 31 березня 2016 року №200 «Про зміни у штатному розписі та структурі підприємства», в п. 4 якого зазначено про скорочення з 01 липня 2016 року в штатному розписі підприємства посади головного інженера; попередженням головному інженерові ОСОБА_6 про майбутнє звільнення із займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку зі скороченням штату працівників на підставі наказу №200 від 31 березня 2016 року, доведеним адміністрацією підприємства до відома позивача 29 квітня 2016 року; свідченнями допитаних в суді першої інстанції за клопотанням представника відповідача свідків, які підтвердили скорочення посади головного інженера підприємства з 01 липня 2016 року /т. 1 а. с. 46, 67/.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції щодо поважності причин пропуску позивачем строків звернення до суду за оскарженням оспорюваних ним наказів відповідача виходячи з наступного.

Так, згідно ч. 1 ст. 233, ст. 234 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строку суд може поновити цей строк.

Відповідно до розяснень, наведених в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте, оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд зясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обовя зки сторін.

Судом встановлено, що ОСОБА_6звільнений з роботи 29 червня 2016 року.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи акту від 29 червня 2016 року про відмову позивача ознайомлюватись з наказом про звільнення під підпис, саме 29 червня 2016 року позивачу і стало відомо про його звільнення /т. 1 а. с. 94/. Даний факт було визнано стороною позивача в судовому засіданні районного суду 20 березня 2017 року, що підтверджується журналом судового засідання та технічним записом /т. 1 а. с. 195-196/, а також не заперечувався представником позивача в суді апеляційної інстанції.

Разом з тим, з позовом про визнання незаконним та скасування наказу відповідача від 29 червня 2016 року про його звільнення за п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди позивач звернувся до суду лише 22 серпня 2016 року, не зазначаючи при цьому поважності причин пропуску строку на звернення до суду для вирішення трудового спору. Посилання представника позивача на те, що влітку його довіритель, з метою реабілітації, знаходився на відпочинку, не може визнаватись поважною причиною, до того ж, дана обставина не підтверджена належними доказами.

З позовними вимогами про визнання незаконними та скасування наказів №209 від 17 лютого 2016 року; № 326 від 31 березня 2016 року; №253 від 29 квітня 2016 року; та №342 від 21 червня 2016 року позивач звернувся до суду 29 листопада 2016 року, тобто з пропуском визначеного законом тримісячного строку, хоча своєчасно з наказами був ознайомлений та висловлював щодо них свою незгоду /т. 1 а. с. 15, 43-44, 126, 127/.

Поновлюючи ОСОБА_6 строк на звернення з позовом до суду за вирішенням трудового спору суд вважав, що останній пропустив його з поважних причин, оскільки неодноразово перебував на лікарняних, звертався до поліції, профспілкових органів, окрім того посилався на те, що з 30 червня 2016 року, тобто після звільнення, охорона не допускала його на підприємство.

Проте, вказані обставини, на думку колегії суддів, не є поважними причинами пропуску строку на звернення з заявою до суду про вирішення трудового спору, оскільки позивач мав реальну можливість у тримісячний строк з дня коли йому стало відомо про оспорювані ним накази, звернутися з позовом до суду за вирішенням трудового спору, до того ж в зазначений часовий проміжок позивач перебував на лікуванні лише з 5 по 15 квітня 2016 року.

З огляду на освіту та вік позивача, його активну життєву позицію, зайняття ним керівної посади, очолювання профспілкової організації, не є переконливим посилання суду, на те, що позивач будучи не обізнаний в юриспруденції, своєчасно оскаржував незаконні накази, однак свої заяви направляв у інші органи, а не до суду.

Отже, належних та допустимих доказів того, що у ОСОБА_6 існували обєктивні, непереборні, істотні труднощі для звернення з позовом до суду у строк, передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, матеріали справи не містять. Не надані такі докази представником позивача і в судовому засіданні апеляційної інстанції.

За наведених обставин, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові з підстав пропуску позивачем без поважних причин строку звернення до суду.

Керуючись ст. ст. 303, 307, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, ст. ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника Комунального підприємства "Кременчукводоканал" та третьої особи ОСОБА_4 ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 24 квітня 2017 року скасувати. Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_6 до Комунального підприємства "Кременчукводоканал" про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підписи/ ОСОБА_17

ОСОБА_18

З оргіналом згідно:

Суддя: Бондаревська С.М.