Єдиний унікальний номер 219/5412/16-ц Номер провадження 22-ц/775/1018/2017
Єдиний унікальний номер 219/5412/16-ц
Номер провадження 22-ц/775/1018/2017
Головуючий в 1 інстанції: Погрібна Н.М.
Доповідач: Мірута О.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Мірути О.А.

суддів Мальованого Ю.А., Хейло Я.В.

за участю секретаря Яворського О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Часовоярський завод «Гідрозалізобетон» на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20 квітня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Часовоярський завод «Гідрозалізобетон» про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди, заподіяної порушенням трудового законодавства, -

ВСТАНОВИВ:

06.06.2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Часовоярський завод «Гідрозалізобетон» про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди, заподіяної порушенням трудового законодавства.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що у період з 01.02.2011 року по 01.08.2014 року перебував з відповідачем у трудових відносинах та був звільнений за власним бажанням. При звільненні відповідач заборгував та не сплатив йому 3084,23 грн. заробітної плати, а повний розрахунок здійснив лише 11.03.2016 року. Остаточно уточнивши заявлені позовні вимоги позивач просив стягнути з відповідача компенсацію втрати частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати у сумі 1804,27 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 02.08.2014року по день ухвалення рішення суду та моральну шкоду в розмірі 1000,00грн.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені, стягнуто на його користь: компенсацію втрати частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати у сумі 1804,27 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.08.2014року по 20.04.2017 року у розмірі 51460,20 грн. та моральну шкоду 1000,00грн. Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 640 грн.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 в стягненні середнього заробітку та моральної шкоди, посилаючись на наступне: справа в порушення вимог ст. 157 ЦПК України розглядалась вісім місяців, в результаті чого збільшилось нарахування середнього заробітку за затримку розрахунку на 8705, 20 грн.; при стягненні моральної шкоди у розмірі 1000 грн. судом порушені вимоги ст. 60 ГПК України, оскільки немає доказів моральних страждань позивача; на час звернення позивача в суд перед ним заборгованості по заробітній платі вже не було; ОСОБА_1 звернувся за стягненням через два роки після звільнення, що надало йому можливість затягнути час для стягнення з підприємства більше середнього заробітку і це питання повинно бути врегульовано законом;рішення не відповідає засадам розумності та справедливості, оскільки на момент звільнення заборгованість по заробітній платі складала 3084, 23 грн. а на момент звернення до суду зовсім не було, проте стягнуто 51460,60 грн., що набагато більше самої заборгованості та є несправедливим по відношенню до підприємства; не згоден з розрахунком, наданим у рішенні суду, а саме з тим, що кількість днів затримки заробітної плати складає 647 робочих днів, оскільки ОСОБА_1 навмисно затягував розгляд справи для отримання більшого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; законодавством не врегульовано питання стягнення компенсаційних виплат, які виникають з трудових правовідносин для підприємств, розташованих в зоні АТО; суд не прийняв до уваги, що підприємство знаходиться у скрутному становищі, не працює, кошти на компенсаційні виплати у підприємства відсутні, підприємство має заборгованість до бюджету та пенсійного фонду, управлінням юстиції арештовані банківські рахунки, нерухоме майно, майно підприємства знаходиться у податковому залогу, що є форс мажорною обставиною та унеможливлює виконання зобовязань.

У судове засідання сторони не зявились, про час та дату розгляду справи повідомлені належним чином у відповідності із положеннями ст.74 ЦПК України, про що свідчать заява від представника позивача про розгляд справи без його участі та клопотання представника відповідача про перенесення судового засідання в зв»язку з відпусткою представника ТОВ«Часовоярський завод «Гідрозалізобетон», неявка якого не визнана судом поважною.

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що що позивач ОСОБА_1 з 01.02.2011 року по 01.08.2014 року перебував у трудових відносинах з товариством з обмеженою відповідальністю «Часовоярський завод «Гідрозалізобетон», що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці позивача.

З довідки ТОВ «Часовоярський завод «Гідрозалізобетон» від 01.04.2016року, виданої ОСОБА_1 вбачається, що заборгованість по заробітній платі йому погашена 11.03.2016 року. На час звільнення заборгованість складала 3084,23грн.

Відповідно довідки, наданої ТОВ «Часовоярський завод «Гідрозалізобетон» від 16.09.2016року, середньоденний заробіток ОСОБА_1 складав 75,90грн.

Задовольняючи позов ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки з позивачем не був проведений повний розрахунок при звільненні, то відповідно до ст. ст. 116, 117 КЗпП України та вимог ст.ст.1,2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», з відповідача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі, компенсація втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Крім того, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, суд дійшов висновку, що у зв'язку з порушенням законних прав позивача на отримання ним оплати за працю та всіх належних сум при звільненні, ОСОБА_1 була спричинена моральна шкода, яка оцінена судом в 1000,00 грн.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними та відповідають обставинам справи.

Згідно вимог ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи організації провадиться у день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційниї виплат.

У п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника чи уповноваженого ним органу (особи). Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» ст. ст. 1, 3).

Задоволена судом компенсація, обчислена позивачем (а.с.35) в розмірі 1634,23 гривень правильно, у відповідності до ст.ст. 1,3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», а тому доводи апеляційної скарги в тій частині, що питання стягнення компенсаційних виплат, які виникають з трудових правовідносин для підприємств, розташованих в зоні АТО не врегульовані законодавством не можуть бути підставою для скасування рішення в цій частині.

Керуючись положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, суд правильно обчислив середній заробіток шляхом множення середньоденного заробітку на число календарних днів у періоді затримки.

Доводи апеляційної скарги, що розрахунок здійснений за 647 робочих днів не відповідає матеріалам справи, згідно яких період затримки склав 678 робочих дні, а розрахунок середньоденного заробітку в розмірі 75,90 грн. був наданий суду відповідачем ( а.с. 59), тому розрахунок 678 дн. Х75,90 грн.= 51460,20 грн. був здійснений судом правильно у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки при звільненні позивача з ним не було проведено повного розрахунку, тобто правильно вважав, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути компенсацію втрати частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо неможливості виконання зобов»язань у зв»язку з форс мажорною обставиною не заслуговують на увагу з наступних підстав.

Відповідно до ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Згідно п.п.6.1, 6.2. регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням президії ТПП України від 15 липня 2014 року № 40(3), підставою для засвідчення форс-мажорних обставин є наявність однієї або більше форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), перелічених у ст. 3.1 регламенту, визначених як непереборний вплив на виконання відповідного зобов'язання таким чином, що унеможливлює його виконання у термін, що настав (наявність причинно-наслідкового зв'язку між обставиною та неможливістю виконання зобов'язання в термін, передбачений відповідно законодавством, відомчими нормативними актами, договором, контрактом, угодою, типовим договором тощо).

Форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за заявою зацікавленої особи по кожному окремому договору, контракту, угоді тощо, а також по податкових та інших зобов'язаннях/обов'язках, виконання яких настало згідно з законодавчим чи іншим нормативним актом або може настати найближчим часом і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

У ч. 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідач не надав суду доказів щодо наявності форс мажорної обставини у відповідача, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.

З матеріалів справи вбачається, що судом дійсно порушені вимоги ст. 157 ЦПК України щодо розумності строків розгляду справи, але ця обставина не впливає на розрахунок заробітку за затримку розрахунку та не може бути підставою для скасування судового рішення.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 звернувся за стягненням через два роки після звільнення, що надало йому можливість затягнути час для стягнення з підприємства більше середнього заробітку також не заслуговує на увагу, оскільки частиною 2 статті 233 КЗпП України передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

При стягненні на користь позивача моральної шкоди, суд першої інстанції правильно послався на ст. 237-1 КЗпП України та п.п. 3,5 Постанови Пленеме Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та прийшов до обґрунтованого висновку, що моральна шкода позивачу була спричинена, оскільки не провівши з ним остаточного розрахунку, відповідач порушив його права, а при її розрахунку цілком правильно врахував обставини по справі, а саме розмір заборгованості та проміжок часу між звільненням та повним розрахунком.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду, обґрунтовано викладені в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом першої інстанції правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід відхилити і залишити оскаржуване рішення суду першої інстанцій без змін.

Керуючись ст. ст. 307,308, 313-315 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Часовоярський завод «Гідрозалізобетон» відхилити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: