25 жовтня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
ЄвтушенкоО.І., Кадєтової О.В., Карпенко С.О.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Надбужжя Плюс» про визнання недійсною додаткової угоди та зобовʼязання повернути земельну ділянку,
за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Вінницької області від 30 серпня 2016 року,
в с т а н о в и л а:
У березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Надбужжя Плюс» (далі - ТОВ «Надбужжя Плюс») про визнання недійсною додаткової угоди та зобовʼязання повернути земельну ділянку.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що він є власником земельної ділянки загальною площею 2,2043 га з кадастровим номером НОМЕР_1, яка розташована на території Чернятської сільської ради Бершадського району Вінницької області на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05 травня 2014 року № 21256361.
13 січня 2008 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Надбужжя Плюс» укладено договір оренди земельної ділянки, згідно умов якого ОСОБА_4 передав, а ТОВ «Надбужжя Плюс» прийняло у строкове (на 5 років) платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
26 серпня 2009 року між сторонами укладено додаткову угоду до вказаного договору, якою строк дії договору продовжено до 16 червня
ОСОБА_4 вважав, що спірний договір та додаткову угоду не можна вважати укладеними, оскільки він договір не підписував, будь-яку іншу особу на це не уповноважував. Добровільно повернути земельну ділянку відповідач відмовляється.
Ураховуючи наведене, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_4 на підставі положень ст. ст. 11, 15, 626, 627, 638 ЦК України просив визнати недійсним додаткову угоду № 36 від 26 серпня 2009 року до договору оренди земельної ділянки № 81 від 13 травня 2008 року, укладену між сторонами у справі, зареєстровану за № 123 від 20 грудня 2010 року, а також зобов'язати відповідача повернути позивачу земельну ділянку площею 2,2043 га (кадастровий номер НОМЕР_1), яка розташована на території Чернятської сільської ради Бершадського району Вінницької області.
Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від

23 березня 2016 року позовні вимоги задоволено. Зобовʼязано ТОВ «Надбужжя Плюс» повернути ОСОБА_4 належну йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_2 земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,2043 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташовану та території Чернятської сільської ради Бершадського району Вінницької області. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 11 травня 2016 року визнано недійсною додаткову угоду від

26 серпня 2009 року № 36 до договору оренди земельної частки № 81 від

13 травня 2008 року, укладену між ОСОБА_4 та ТОВ «Надбужжя Плюс», зареєстровану в Чернятській сільській раді Бершадського району Вінницької області 20 грудня 2010 року за № 123.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 30 серпня

2016 року рішення Бершадського районного суду Вінницької області від

23 березня 2016 року та додаткове рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 11 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 просить скасувати рішення апеляційного суду Вінницької області від 30 серпня

2016 року та залишити в силі рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 23 березня 2016 року та додаткове рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 11 травня 2016 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що договір слід вважати припиненим, оскільки змінився предмет оренди та статус орендодавця.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із недоведеності заявлених позовних вимог.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно сертифікату серії ВН № 0318112 від 12 лютого 1997 року ОСОБА_4 надано право на земельну частку у землі, що перебуває в колективній власності АПКСП «Надбужжя» площею 2,07 в умовних кадастрових гектарах (т. 1, а. с. 11, 246).

13 травня 2008 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Надбужжя Плюс» укладено договір оренди земельної частки розміром 1,94 умовних кадастрових гектари, строком на 5 років, зареєстрованого 29 жовтня

2010 року у книзі записів реєстрації договорів земельних часток (паїв) Чернятської сільської ради за № 81 (т. 1, а. с. 5).

26 серпня 2009 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Надбужжя Плюс» укладено додаткову угоду № 36, у назві якої вказано, що це додаткова угода до договору оренди земельної частки № 81 від 13 травня 2008 року, однак в тексті самої угоди зазначено, що нею сторони вирішили внести зміни у договір оренди земельної ділянки № 81 від 29 жовтня 2010 року, а також в частині угоди «власник земельної частки (паю)» є посилання на сертифікат ВН № 0318917, тобто на інший сертифікат, ніж міститься посилання у договорі від 13 травня 2008 року без номеру (т. 1, а. с. 6).

Згідно свідоцтва серії НОМЕР_2 від 05 травня 2014 року

ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 2,2043 га (кадастровий номер НОМЕР_1) на території Чернятської сільської ради Бершадського району Вінницької області (т. 1, а. с. 7).

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції встановив, що обставини, на які позивач посилався, обґрунтовуючи свої вимоги та які суд першої інстанції вважав встановленими, є недоведеними, а висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Вінницької області від 30 серпня 2016 року, тому що судове рішення законне та обґрунтоване.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, відхилити.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 30 серпня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Надбужжя Плюс» про визнання недійсною додаткової угоди та зобовʼязання повернути земельну ділянку залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко О.В. Кадєтова С.О. Карпенко