ухвала

іменем україни

01 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Ситнік О.М., Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В., Леванчука А.О., Ступак О.В.,
за участю прокурора Бузницької Г.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до прокуратури Харківської області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями органу державної влади, за касаційною скаргою заступника прокурора Харківської області Мельника Олега Володимировича на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 12 квітня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду з цим позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що 01 лютого 2016 року на підставі ухвали слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 29 грудня 2015 року прокуратурою Харківської області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за № 0000119 за його заявою вчинення слідчим прокуратури Горгулем Д.В. кримінального правопорушення, передбаченого ст. 282 ч. 2 КК України.

24 лютого 2016 року слідчим прокуратури Харківської області йому вручено пам'ятку про процесуальні права та обов'язки потерпілого у кримінальному провадженні та допитано його в якості потерпілого. Однак будь-яких слідчих дій по кримінальному провадженню проведено не було.

29 квітня 2016 року слідчим прокуратури без проведення необхідних слідчих дій винесено постанову про закриття кримінального провадження, яка 03 серпня 2016 року ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова скасована.

Вважає, що відповідач більш ніж 6 місяців навмисно не виконує вимоги кримінального процесуального законодавства, що полягає у бездіяльності.

Незаконними діями та бездіяльністю йому спричинено моральну шкоду, оскільки він протягом тривалого часу був вимушений звертатися та відвідувати суди та прокуратуру з метою захисту та поновлення своїх прав як потерпілого, порушений звичайний лад життя, що призвело до погіршення та позбавленню можливості в реалізації своїх звичок та бажань, вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Також внаслідок дій відповідача втрачена віра у законність та справедливість влади, в соціальну безпеку.

Просить стягнути 522 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 12 квітня 2017 року, позов ОСОБА_6 до прокуратури Харківської області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями органу державної влади задоволено частково.

Стягнуто з прокуратури Харківської області на користь ОСОБА_6 на відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_6, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заступник прокурора Харківської області Мельник О.В. просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суди попередніх інстанцій виходили з того, що прокуратура Харківської області тривалий час не вирішувала по суті заяву ОСОБА_6

Також суди виходили з того, що у даних правовідносинах повинні бути застосовані положення вказаних статей Цивільного кодексу, а відповідальність за відшкодування моральної шкоди, яка пов'язана з порушенням немайнових прав позивача,покладається безпосередньо на прокуратуру Харківської області.

Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій повністю погодитися не можна виходячи з наступного.

Як установлено судами попередніх інстанцій, 01 лютого 2016 року на підставі ухвали слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова за заявою ОСОБА_6 від 14 грудня 2015 року прокуратурою Харківської області внесено відомості до ЄРДР за № 0000119 щодо вчинення слідчим прокуратури Горгулем Д.В. кримінального правопорушення, передбаченого ст. 282 ч. 2 КК України.

29 квітня 2016 року постановою слідчого прокуратури Харківської області закрито кримінально провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутністю складу злочину.

03 серпня 2016 року ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова постанову слідчого прокуратури Харківської області від 29 квітня 2016 року про закриття кримінального провадження скасовано.

Після цього повторно постановою слідчого прокуратури Харківської області від 22 грудня 2016 року кримінальне провадження закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

05 січня 2017 року ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова постанову слідчого прокуратури Харківської області про закриття кримінального провадження скасовано.

Також судами встановлено, що скасовуючи 03 серпня 2016 року постанову слідчого від 24 лютого 2016 року, слідчий суддя зазначає, що жодних слідчих дій, крім допиту потерпілого, слідчим проведено не було.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Так, згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Згідно зі статтею 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

У цій справі, позивач звернувся до суду з позовом до прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої прийняттям незаконних рішень і протиправною тривалою бездіяльністю відповідача, пославшись на положення статті 1172 ЦК України.

За положеннями частини першої цієї статті юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

У зазначеній нормі встановлюються загальні правила відшкодування юридичною або фізичною особою потерпілій стороні шкоди, завданої їхнім працівником або іншою особою.

Це один з випадків, коли суб'єктом деліктної відповідальності виступає юридична або фізична особа, яка шкоди потерпілій стороні безпосередньо не завдавала. Тобто особливістю цих зобов'язань є те, що закон відмежовує особу, яка безпосередньо завдала потерпілій стороні шкоди, від особи, яка повинна цю шкоду відшкодувати.

У цивільному праві під діями юридичної особи визнаються: дії органу, її представників, а також її членів або інших учасників (працівників і службовців). Діями фізичної особи (фізичної особи - підприємця) визнаються дії працівників (службовців), якщо їх вчинено на виконання трудових (службових) обов'язків.

Покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності за вказаною нормою пояснюється тим, що безпосередній заподіювач шкоди (працівник) юридично втілює волю осіб, з якими він пов'язаний трудовим договором (контрактом), а тому його вина визнається виною роботодавця.

Правовий зв'язок між юридичною або фізичною особою та працівником виникає з трудових відносин незалежно від їх характеру - постійні, тимчасові, сезонні відносини або відносини, що склалися між зазначеними особами при виконанні працівником іншої роботи за трудовим договором (контрактом).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами, протягом усього робочого дня.

Деліктні зобов'язання, передбачені вказаною нормою, включають: потерпілу особу, що зазнала шкоди; відповідача - юридичну або фізичну особу, яка безпосередньо шкоди потерпілій стороні не завдавала; фактичного заподіювача шкоди - працівника, який пов'язаний з відповідачем виконанням своїх трудових (службових) обов'язків.

Для покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності за статтею 1172 ЦК України необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника, шкода, завдана потерпілій стороні, причинний зв'язок між протиправною поведінкою працівника і завданою шкодою, вина працівника), так і спеціальних умов, які обов'язково слід ураховувати. Це обставини, за наявності яких шкода була спричинена, хоча сама шкода в цих зобов'язаннях і не набуває якихось особливостей. До таких обставин частина перша вказаної норми відносить виконання трудових (службових) обов'язків працівником. У разі завдання шкоди працівником діями, що за своїм змістом не випливають з виконання ним трудових (службових) обов'язків, не виникає відповідальності юридичної або фізичної особи за шкоду, спричинену вказаним працівником. Він повинен сам відшкодувати цю шкоду на загальних підставах деліктної відповідальності (стаття 1166 ЦК України).

Юридична або фізична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану працівником, має право зворотної вимоги (регресу) до цього працівника в розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлено законом (частина перша статті 1191 ЦК України), тобто розмір відшкодування визначається законодавством, яке регулює відносини працівника, зокрема трудовим законодавством.

Причинно-наслідковий зв'язок у цьому виді деліктних зобов'язань може мати складний характер, тобто треба доводити не тільки те, що шкоди завдано внаслідок протиправного діяння, а й те, що це протиправне діяння виникло внаслідок неналежного виконання чи невиконання працівником (службовцем) або іншою особою покладених на нього трудових (службових) чи інших обов'язків.

У цій справі, суди, вирішуючи спір, не врахували зазначених вище норм матеріального права, дійшовши висновку про те, що неправомірними рішеннями, діями та бездіяльністю прокуратури Харківської області позивачу завдано моральної шкоди, припустились взаємовиключних висновків про одночасне застосування до спірних правовідносин положень статей 1172 та 1176 ЦК України, та залишили поза увагою, що зазначені норми матеріального права регулюють різні підстави, умови, порядок відповідальності за завдану моральну шкоду та коло суб'єктів, на яких покладається така відповідальність.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі № 6-501цс17.

Крім того, відповідно до ст. 20 Закону України «Про прокуратуру» шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю прокурора, відшкодовується державою незалежно від його вини в порядку, визначеному законом.

Держава, відшкодувавши шкоду, завдану прокурором, має право зворотної вимоги до нього в розмірі виплаченого відшкодування в разі встановлення в діях прокурора складу кримінального правопорушення за обвинувальним вироком суду щодо нього, який набрав законної сили.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Отже, суди помилково одночасно застосували норми статей 23, 1167, 1172, 1176 ЦК України, встановили фактичні обставини справи, однак не врахували, що Закон України «Про прокуратуру» є спеціальним законом, який підлягає застосуванню, а суб'єкт, з якого здійснюється стягнення, є держава, що призвело до неправильного вирішення справи та передчасного висновку про задоволення позову частково, тому судові рішення мають бути скасовані з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора Харківської області Мельника Олега Володимировича задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 12 квітня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М. Ситнік
Судді: Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.В. Ступак