Справа № 127/7573/17 Провадження № 22-ц/772/2608/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 30Доповідач Шемета Т. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючої Шемети Т. М.,

суддів Зайцева А. Ю., Рибчинського В. П.

за участі: секретаря судового засідання Агеєвої Г. В.,

позивача ОСОБА_2 та його представника адвоката ОСОБА_3

прокурора відділу прокуратури Вінницької області ОСОБА_4,

представника Головного управління національної поліції у Вінницькій області ОСОБА_5,

представника Головного управління державної казначейської служби України ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому засіданні в залі судових засідань № 4 Апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління державної казначейської служби України, Головного управління національної поліції у Вінницькій області, Вінницької місцевої прокуратури про відшкодування моральної шкоди, -

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 вересня 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

06.04.2017 року ОСОБА_2 звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з вказаним позовом та уточнивши позовні вимоги (а.с. 63-67), просив стягнути за рахунок коштів державного бюджету України на його користь 2 000 000 гривень у відшкодування моральної шкоди, спричиненої йому бездіяльністю Вінницької місцевої прокуратури та Головним управлінням національної поліції України у Вінницькій області (надалі ГУНПУ у Вінницькій області). Позов обґрунтовував тим, що постановою слідчого СВ Замостянського РВ ВМУ УМВС України у Вінницькій області його було притягнуто як обвинуваченого та предявлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, а саме в тому, що він 25 грудня 2007 року на території Центрального парку м. Вінниці, близько, 23.00 год. на ґрунті ревнощів умисно спричинив ОСОБА_7 тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили смерть останньої.

Також постановою старшого слідчого СВ Замостянського РВ ВМУ УМВС України у Вінницькій області ОСОБА_8 від 23 квітня 2008 року, з метою забезпечення цивільного позову, накладено арешт на 9/7500 частки будинку по вул. Ватутіна, 46/182 у м. Вінниці, зареєстрованої за позивачем.

Згідно з постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 28 травня 2014 року у вищезазначеній справі позивачу було змінено запобіжний захід з тримання під вартою на підписку про невиїзд та було звільнено з-під варти в залі судового засідання.

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 29 грудня 2015 року кримінальна справа №127/17495/13-к про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, відповідно до ст.ст. 246, 273, 281 КПК України (в ред. 1960 р.), була направлена прокурору Вінницької місцевої прокуратури Вінницької області для організації додаткового розслідування. Даною постановою запобіжний захід відносно позивача був залишений без змін - підписка про невиїзд.

17 лютого 2016 року Вінницькою місцевою прокуратурою Вінницької області за вищезазначеним фактом були внесені відомості до ЄРДР за №0000016 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, при цьому повідомлення про підозру станом на липень 2016 року не вручалось.

Позивач зазначає, що він тривалий час перебуває у невизначеному становищі: відносно нього існує постанова про притягнення в якості обвинуваченого, яка не передбачена діючим КПК України, відносно нього понад 9 років існує запобіжний захід: спочатку утримання під вартою, а з 28.05.2014 року підписка про невиїзд, на його майно накладено арешт. Все це у сукупності спричиняє йому глибокі моральні страждання, він не може вільно пересуватися територією України, виїхати за її межі, розпорядитися своїм майном, тому оцінює розмір моральної шкоди, спричиненої йому бездіяльністю органів прокуратури та поліції, в 2 000 000 гривень.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12.09.2017 року в задоволенні позову відмовлено через його недоведеність.

На таке рішення суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до доводів позовної заяви, які, на думку ОСОБА_2, були невірно оцінені судом першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та його представник адвокат ОСОБА_3 підтримали подану апеляційну з викладених у ній підстав, зазначили що стягнення моральної шкоди є єдиним способом відновити права ОСОБА_2, так як не існує шляху оскарження прийнятих відносно нього обмежень: підписки про невиїзд та накладеного арешту на майно. Представники відповідачів заперечили проти задоволення апеляційної скарги, пояснивши що доказів чи то бездіяльності, чи неправомірності дій цих органів ОСОБА_2 не було надано.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції вважає, приходить до таких висновків:

По справі встановлено наступне:

-постановою слідчого СВ Замостянського РВ ВМУ УМВС України у Вінницькій області ОСОБА_9 від 15 січня 2008 року ОСОБА_2 предявлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченому ч. 2 ст. 121 КК України (а.с. 12).

- постановою старшого слідчого СВ Замостянського РВ ВМУ УМВС України у Вінницькій області ОСОБА_8, в цілях забезпечення цивільного позову (виконання вироку в частині можливої конфіскації майна), накладено арешт на 9/7500 частину будинку по вул. Ватутіна, 46/182 в м. Вінниці, зареєстрованої за ОСОБА_2 (а.с. 14).

Вказані слідчі дії вчинено у кримінальній справі №07280596, досудове слідство у якій проводилось в порядку КПК України (в ред. 1960 року).

-постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 28 травня 2014 року відносно ОСОБА_2 змінено запобіжний захід з тримання під вартою на підписку про невиїзд із звільненням підсудного з-під варти із залу судового засідання (а.с. 15).

-Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 29 грудня 2015 року кримінальна справа №127/17495/13-к про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, відповідно до ст.ст. 246, 273, 281 КПК України (в ред. 1960 р.), була направлена на додаткове розслідування прокурору Вінницької місцевої прокуратури Вінницької області для організації додаткового розслідування, запобіжний захід відносно ОСОБА_2 залишено підписка про невиїзд (а.с. 16-19).

-на виконання постанови Вінницького міського суду Вінницької області Вінницькою місцевою прокуратурою по вказаному факту за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, 17 лютого 2016 року були внесені відомості до ЄРДР за №0000016. Постановою прокурора визначено орган досудового розслідування - СВ Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області.

-10 січня 2017 року ОСОБА_2, в порядку ст. 303 КПК України, звернувся зі скаргою до Вінницького міського суду Вінницької області, в якій просив зобовязати прокурора скасувати постанову слідчого про притягнення його як обвинуваченого, скасувати йому запобіжний захід та скасувати постанову про накладення арешту на майно.

-Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області Ковбаси Ю.П. від 11 січня 2017 року, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 303 та ч. 2 ст. 304 КПК України, було відмовлено у відкритті провадження за вищезазначеною скаргою ОСОБА_2 та її повернуто останньому з розясненням що ст. 303 КПК України містить вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчих або прокурорів, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, подана ОСОБА_2 скарга не входить до цього переліку, а тому підлягає поверненню.(а.с. 11).

-досудове розслідування по кримінальному провадженню №0000016 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, відомості про яке внесені 17 лютого 2016 року до ЄРДР, триває. В ході його проведення ОСОБА_2, який має статус обвинуваченого, про підозру у вчиненні кримінального правопорушення не повідомлялось.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції послався на те, що кримінальне провадження у справі триває, постанови слідчих про притягнення позивача як обвинуваченого, про накладення арешту на його майно та постанова суду про застосування до нього запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд ніким не скасовані, на момент розгляду справи є чинними. За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати доведеним факт спричинення позивачеві моральної шкоди, пославшись при цьому на положення ч.1 ст.ст. 1173, 1176 ЦК України та ст. 1 закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Зважаючи на зміст оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, слід зазначити наступне:

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями субєктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 ст. 1176 ЦК України така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Оскільки у справі, яка переглядається, зясовано, що підставою для відшкодування шкоди позивач зазначає бездіяльність органів слідства та прокуратури та відсутністю механізму для скасування застосованих до нього обмежень у вигляді підписки про невиїзд та арешту на майно, то відсутні спеціальні підстави для застосування ч.1 ст. 1176 ЦК України. (така правова позиція висловлена Верховним судом України у постанові від 25 травня 2016 року у справі 6-440 цс16).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що позивачем не надано та не здобуто в ході судового розгляду справи доказів бездіяльності, неправомірності органів досудового розслідування чи прокуратури:

Відповідно до ч. 9 Перехідних положень до КПК України (в ред. 2012 р.), запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Кримінально-процесуальний кодекс України (в ред. 1960 р.) передбачав прийняття такого рішення слідчим під час провадження досудового слідства. Окрім цього, КПК України (в ред. 1960 р.) передбачав скасування постанов слідчого прокурором. Однак, на час скерування кримінальної справи про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, до суду для розгляду обвинувального висновку в передбачений спосіб вказані рішення не оскарженні та не скасовані.

Кримінальний процесуальний кодекс України (в ред. 2012 р.) не передбачає повноваження прокурора щодо скасування постанови про притягнення як обвинуваченого.

За змістом пункту 11 Перехідних положень до КПК України (в ред. 2012 р.), кримінальні справи, які до дня набрання чинності цим Кодексом надійшли до суду від прокурорів з обвинувальним висновком, постановою про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, постановою про направлення справи до суду для вирішення питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, розглядаються судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій і Верховним Судом України в порядку, який діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно з ч. 12 Перехідних положень до КПК України (в ред. 2012 р.) розслідування кримінальних справ, передбачених пунктом 11 цього розділу, у разі повернення таких кримінальних справ судом прокурору для проведення додаткового розслідування проводиться у порядку, передбаченому цим Кодексом. КПК України (в ред. 2012 р.) не містить граничних строків розслідування провадження (за відсутності повідомлення про підозру).

Отже, наявність постанови слідчого про накладено арешту на 9/7500 частину будинку по вул. Ватутіна, 46/182 в м. Вінниці, зареєстрованої за ОСОБА_2 (а.с. 14) та постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 28 травня 2014 року, якою відносно ОСОБА_2 змінено запобіжний захід з тримання під вартою на підписку про невиїзд (а.с. 15), які не скасовані та є чинними, прийняті в межах розслідування по кримінальній справі, - не є доказом незаконності дій чи бездіяльності органів досудового слідства та прокуратури, а відтак не можуть слугувати підставою для висновку про спричинення ОСОБА_10 моральної шкоди.

Таким чином,у розглядуваній справі, суд першої інстанції хоча й неправильно застосував положення ч. 1 ст. 1176 ЦК України, так як тут підлягала до застосування ч. 6 ст. 1176, ст. 1173 ЦК України, однак правильно вирішив спір по суті. А оскільки внаслідок винесення апеляційним судом власного рішення результат по суті спору не зміниться, рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча: підпис ОСОБА_11

Судді: підпис ОСОБА_12

підпис ОСОБА_13

Згідно з оригіналом

головуючий суддя Т. М. Шемета