АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/745/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області в складі:

головуючого судді Гринчука Р.С.,

суддів: Костенка А.М., Грох Л.М.,

секретар Задвірний В.І.,

з участю представника відповідача ОСОБА_1,

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за позовом ТОВ «Проскурівський забудовник» до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної працівником під час виконання трудових обовязків з апеляційною скаргою ТОВ «Проскурівський забудовник» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 лютого 2017 року,

встановила:

В серпні 2016 року ТОВ «Проскурівський забудовник» (далі товариство) звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної під час виконання трудових обовязків в сумі 75167 грн. 57 коп.

На обґрунтування позову зазначило, що відповідач в період з січня 2015 року по вересень 2015 року допустив нестачу паливно-мастильних матеріалів в кількості 4315 літрів на суму 75167,57 грн., під час виконання робіт по прийманню, зберіганню, відпуску пального для автотранспорту товариства.

Позивач просив суд стягнути заподіяну шкоду з відповідача в повному обємі на підставі п.п. 1, 2 ст. 134 КЗпП України.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14.02.2017 року у задоволенні позову було відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ «Проскурівський забудовник» просило скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначив, що судом не прийнято до уваги ту обставину, що ОСОБА_2 несе відповідальність за заподіяну шкоду товариству у повному обємі, оскільки з ним було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, а також оскільки він отримував пальне під звіт на підставі разових довіреностей, однак допустив його нестачу. Судом не надано належної оцінки доказам, які свідчать про наявність шкоди та її розмір.

В судове засідання представник апелянта не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Представник відповідача в суді проти апеляційної скарги заперечив, повністю підтримав оскаржуване рішення суду.

Заслухавши учасника процесу та перевіривши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом вірно зясовані фактичні обставини справи та дана їм належна оцінка, а його висновки підтверджуються матеріалами справи і ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Встановлено, що перебуваючи на посаді механіка в ТОВ «Проскурівський забудовник» ОСОБА_2 з січня по серпень 2015 року включно отримував у ТОВ «Вог Рітейл» паливно-мастильні матеріали, зокрема, дизпаливо, яке видавав за усним розпорядженням керівника товариства іншим працівникам.

14.06.2016 року робочою інвентаризаційною комісією позивача було складено акт інвентаризації нафтопродуктів (нафти), які належать товариству про виявлення нестачі дизпалива в розмірі 4315 л. на загальну суму 75167,57 грн.

15.06.2016 року комісією було складено протокол, в якому відповідальною особою за нестачу визначено механіка ОСОБА_2

Відмовляючи в задоволенні позову суд виходив з того, що за своєю посадою, механік, та у відповідності з нормами трудового законодавства, відповідач не може бути визнаний особою, яка має нести повну матеріальну відповідальність за нестачу дизпалива. Крім того, справа не містить належних та допустимих доказів заподіяння шкоди та її розміру.

Такі висновки суду є обґрунтованими.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Згідно з п.п. 1, 2 ч.1 ст. 134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли:

1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135 1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей;

2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами.

Суд прийшов до обґрунтованого висновку про те, що справа не містить обєктивних даних про укладення письмового договору про повну матеріальну відповідальність між товариством та ОСОБА_2, оскільки його фотокопія, без оригіналу, та заперечення з боку відповідача факту його укладення спростовує доводи апелянта в цій частині.

Крім того, суд правильно вказав на те, що посада механіка, яку займав ОСОБА_2 в період виявлення нестачі, не входить до Переліку посад і робіт, котрі заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на схов, обробку, продаж, відпуск, перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженому постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28.12.1977 року, № 3447/24, тому правових підстав для його укладення в даному випадку не було.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 1 статі 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 212 цього Кодексу суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Провівши оцінку доказів справи у відповідності з вимогами процесуального закону, суд прийшов до обґрунтованого висновку про те, що дані, які містяться в акті інвентаризації щодо виявлення нестачі дизпального в розмірі 4315 л. на загальну суму 75167,57 грн. не підтверджені належними та допустимими доказами.

Як вірно зазначив суд, представник позивача в суді фактично заперечив вищевказані дані та надав розрахунок, відповідно до якого розмір нестачі становить 2315 л. дизпалива на суму 48042,03 грн.

В акті інвентаризації не співпадають дані щодо кількості отриманого пального та його фактичних видатків за період проведення ревізії.

Всупереч вимогам ч.ч. 1, 2 ст. 135-3 КЗпП України, акт інвентаризації не містить обґрунтування кількісних та вартісних показників нестачі відповідно до документів бухгалтерського обліку та звітності.

Не проведено розмежування товарно-матеріальних цінностей, отриманих ОСОБА_2 та іншими особами, зокрема, керівником підприємства, за відповідний період.

Проведений товариством розрахунок позову містить суттєві розбіжності з первинними документами (заправочними відомостями) щодо кількості виданого пального.

Оборотно-сальдова відомість за грудень 2015 року містить дані про те, що все дизельне пальне, придбане протягом року було повністю використано у господарській діяльності.

За наявності вказаних недоліків, судом було розяснено товариству право на заявлення клопотання про призначення у справі судової експертизи, яким сторона не скористалася.

Не спростовують висновків суду першої інстанції й інші доводи апеляційної скарги.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ТОВ «Проскурівський забудовник» відхилити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий /підпис/

Судді /підписи/

З оригіналом згідно:

суддя Апеляційного суду

Хмельницької області ОСОБА_3

____________________________________________________________________

Головуюча у першій інстанції ОСОБА_4 Категорія: 53

Доповідач: Гринчук Р.С.