АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/7122/17Головуючий у 1-й інстанції Грицак Р.М.
Провадження № 22-ц/789/1147/17 Доповідач - Дикун С.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2017 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

при секретарі - Коваль О.І.

з участю сторін - представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою Державного вищого навчального закладу "Тернопільський державний медичний університет імені ОСОБА_2 Міністерства охорони здоров'я України" на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 серпня 2017 року по справі за позовом Державного вищого навчального закладу Тернопільський державний медичний університет імені ОСОБА_2 Міністерства охорони здоров'я України до ОСОБА_3 про стягнення коштів за навчання,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2017 року ДВНЗ Тернопільський державний медичний університет імені ОСОБА_2 Міністерства здоров'я Українизвернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів затрачених на навчання в розмірі 87034,67 грн.

Позивач зазначив, що 01.09.2006р. між сторонами укладено угоду № 06090 про підготовку фахівця з вищою освітою. Даною угодою передбачено обов'язок відповідача після закінчення навчання відпрацювати три роки у закладі охорони здоров'я, куди випускник буде направлений за розподілом, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати до бюджету вартість навчання. Після закінчення навчання відповідача в університеті, на підставі протоколу засідання комісії з персонального розподілу спеціалістів, які закінчують ТДМУ в червні 2012 року, відповідач направлена на роботу в психіатричну лікарню Кіровоградського Управління охорони здоров'я на посаду лікаря-психіатра. Наказом № 106-к від 01.08.2012р. головного лікаря Комунального закладу «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» ОСОБА_3 прийнято на посаду лікаря-інтерна за спеціальністю «психіатрія». Відповідно до наказу № 24-к-І від 03.02.2014р. головного лікаря Комунального закладу «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» ОСОБА_3 відраховано з посади лікаря-інтерна у зв'язку з закінченням інтернатури 31.01.2014р. та переведено на посаду лікаря-психіатра психіатричного відділення №6 з 01.02.2014р. В подальшому, згідно з наказом т.в.о. ректора Університету № 92-о від 28.08.2014р. відповідача було зараховано до клінічної ординатури з 01.09.2014р. терміном до 31.08.2016р. на кафедру неврології, психіатрії, наркології та медичної психології зі спеціальності «психіатрія» та відповідно звільнено її з займаної посади наказом головного лікаря закладу № 203-к 29.08.2014р. у зв'язку з зарахуванням в клінічну ординатуру Університету. Проте, наказом ректора Університету № 182 від 18.05.2015р. у зв'язку з пропусками занять без поважної причини ОСОБА_3 відраховано з 12.05.2015р. з клінічної ординатури кафедри неврології, психіатрії, наркології та медичної психології зі спеціальності «психіатрія». Згідно інформації головного лікаря Комунального закладу «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» № 1341/04 від 17.05.2017 р. відповідач після відрахування з клінічної ординатури не зверталась до даного закладу з проханням працевлаштувати її за направленням на роботу.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 18 серпня 2017 року в задоволенні позову ДВНЗ Тернопільський державний медичний університет імені ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення 87034,67 гривень витрат на навчання відмовлено.

В апеляційній скарзі ДВНЗ Тернопільський державний медичний університет імені ОСОБА_2 просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

У судовому засіданні представник ДВНЗ Тернопільський державний медичний університет імені ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав. Відповідач ОСОБА_3, будучи належно повідомленою про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилася.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зв'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Даним вимогам рішення суду відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову та керуючись принципами верховенства права, суд першої інстанції вірно виходив з того, що положення угоди, відповідно до якої передбачено відшкодування вартості навчання, формувались відповідно до ст.52 ЗУ Про освіту, яка була виключена із ЗУ Про освіту 01.07.2014 року, а тому вимоги про стягнення коштів за навчання до задоволення не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог.

Судом встановлено, що на підставі рішення приймальної комісії від 31 липня 2006 року наказом ректора ДВНЗ Тернопільський державний медичний університет імені ОСОБА_2 (далі Університет) № 109-(Д) від 31 липня 2006 року ОСОБА_3 зараховано студентом першого курсу медичного факультету Університету.

1 вересня 2006 року між Університетом та ОСОБА_3 укладено Угоду № 06090 про підготовку фахівців з вищою освітою (а.с. 11).

Відповідно до умов укладеної Угоди відповідач зобов'язалася прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання в установленому порядку.

На виконання умов укладеної Угоди згідно Протоколу засідання комісії персонального розподілу спеціалістів, які закінчують Університет в червні 2012 року, постановлено направити ОСОБА_3 як молодого спеціаліста на роботу в психіатричну лікарню Кіровоградського Управління охорони здоров'я на посаду лікаря-психіатра.

Із пропозицією щодо працевлаштування відповідач була ознайомлена та згідна, що свідчать її підписи в Обліковій картці випускника Університету та Картці працевлаштування випускника (а.с. 17,18).

Наказом № 106-к від 01.08.2012р. головного лікаря Комунального закладу «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» ОСОБА_3 прийнято на посаду лікаря-інтерна за спеціальністю «психіатрія» (а.с. 30).

Відповідно до наказу № 24-к-І від 03.02.2014р. головного лікаря Комунального закладу «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» ОСОБА_3 відраховано з посади лікаря-інтерна у зв'язку з закінченням інтернатури 31.01.2014р. та переведено на посаду лікаря-психіатра психіатричного відділення №6 з 01.02.2014р. (а.с. 31).

Згідно з наказом т.в.о.ректора Університету № 92-о від 28.08.2014р. ОСОБА_3 було зараховано до клінічної ординатури з 01.09.2014р. терміном до 31.08.2016р. на кафедру неврології, психіатрії, наркології та медичної психології зі спеціальності «психіатрія» (а.с. 33); відповідно звільнено її з займаної посади наказом головного лікаря закладу № 203-к 29.08.2014р. у зв'язку із зарахуванням в клінічну ординатуру Університету (а.с. 32).

Наказом ректора Університету № 182 від 18.05.2015р. у зв'язку з пропусками занять без поважної причини ОСОБА_3 відраховано з 12.05.2015р. з клінічної ординатури кафедри неврології, психіатрії, наркології та медичної психології зі спеціальності «психіатрія» (а.с. 34).

Згідно інформації головного лікаря Комунального закладу «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» № 1341/04 від 17.05.2017 р. ОСОБА_3 після відрахування з клінічної ординатури не зверталась до даного закладу з проханням працевлаштувати її направленням на роботу.

Відповідно до розрахунку фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням випуску 2012 року вартість навчання відповідача становить 64492,97 грн.

Крім цього, згідно довідок про доходи № 07/1443 від 14.03.2017 року, виданих на ім'я відповідача, за період навчання в Університеті з вересня 2006 року по червень 2012 року ОСОБА_3 було нараховано та виплачено стипендію в розмірі 22541,70 грн. (а.с. 36-38).

Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Стаття 53 Конституції України вказує на те, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах. Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі.

Рішенням Конституційного Суду України від 04.03.2004 року у справі про доступність та безоплатність освіти визначено, що безоплатність вищої освіти у державних і комунальних навчальних закладах необхідно розуміти як можливість здобуття освіти у цих закладах без оплати, тобто без внесення плати у будь-якій формі за освітні послуги.

Безоплатність вищої освіти означає, що громадянин має право здобути її відповідно до стандартів вищої освіти без внесення плати в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі в межах обсягу підготовки фахівців для загальносуспільних потреб (державне замовлення).

Частиною 2 статті 52 Закону України «Про освіту» (чинною на час вступу відповідача до університету) було передбачено, що випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Однак, ця частина статті 52 була виключена із Закону України «Про освіту», у зв'язку із прийняттям Закону №1556-VII від 01.07.2014р. «Про вищу освіту».

Згідно статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Таким чином, норма Закону, на яку посилається позивач у позовній заяві, на звернення із позовом до суду, була не чинна.

Також є нечинним Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затверджений постановою КМУ №992 від 22.08.1996р., що приймався на виконання ч. 2 статті 52 Закону України "Про освіту".

Безпідставним є посилання апелянта на невиконання відповідачем умов договору, і як наслідок, відповідальність за невиконання договірних зобов'язань.

Відповідно до Типової угоди №06090 від 01.09.2006р. відповідач зобов'язується прибути після закінчення університету на місце працевлаштування і відпрацювати не менше трьох років по закінченню навчання в інтернатурі; у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку. Зміни та доповнення до цієї угоди вносяться шляхом підписання додаткових угод.

Тобто умовами угоди передбачено відповідальність студента за відмову їхати за призначенням. Відповідач не відмовлявся їхати за призначенням (дана обставина позивачем не заперечується і підтверджена матеріалами справи). За не відпрацювання студентом трьох років за направленням жодної відповідальності угодою не передбачено. Змін та доповнень до угоди не вносилось.

У заяві відповідача від 04 липня 2006 року до позивача про допуск до вступних екзаменів також йдеться лише про зобов'язання повернути затрачені державою кошти на навчання у випадку відмови від державного розподілу або неприбуття на місце роботи за розподілом (а.с. 9).

Тому положення Цивільного кодексу України щодо відповідальності відповідача, у формі відшкодування вартості навчання, за невиконання договірних зобов'язань не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Одними із загальних засад цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

З огляду на це з Типової угоди №06090 від 01 вересня 2006 року випливає, що Вищий заклад освіти зобов'язується забезпечити студентові місце працевлаштування в державному секторі народного господарства після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації.

Згідно статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Також слід зазначити, що згаданий у п. 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою КМУ №992 від 22.08.1996р. встановлений порядок, згідно якого випускник має відшкодувати вартість навчання, не існує.

Пунктом 4 постанови Кабміну від 22.08.96 р №992 Мінфіну разом з Міносвіти, Мінекономрозвитку, Мін'юстом і Нацбанком доручено розробити та затвердити Порядок визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов угоди про працевлаштування.

На даний час зазначений Порядок не затверджений. А тому для визначення конкретної суми, яку позивач просить стягнути з позивача не існує нормативного підґрунтя. І, як наслідок, суд не може взяти до уваги наданий позивачем розрахунок фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням випуску 2014року.

Виходячи із принципу верховенства права, колегія суддів прийшла до висновку, що стягнення коштів за навчання ставить в істотні не рівні права студентів, які закінчили навчальні заклади до прийняття Закону України № 1556-VІІ від 1 липня 2014 року і які продовжують навчання після прийняття цього Закону, а також порушують норму конституційного права на вільний вибір місця подальшої роботи осіб, які закінчили вищі навчальні заклади.

Статтею 8 Конституції України проголошено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до цього принципу, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Таким чином, судом першої інстанції вірно зроблені висновки, що апелянтом не доведено, що ОСОБА_3 порушила свої зобов'язання перед навчальним закладом.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що рішеннясуду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, на представлених доказах, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315, 319, 324, 325 ЦПК України,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державного вищого навчального закладу Тернопільський державний медичний університет імені ОСОБА_2 Міністерства охорони здоров'я України відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 18 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ на протязі двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_4