Справа № 453/575/17
№ провадження 2/453/406/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.11.2017 року м. Сколе

Сколівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді - Курницької В.Я.

секретаря судового засідання - Трембач М.М.

позивача - ОСОБА_6;

представника позивача - ОСОБА_2;

відповідача - ОСОБА_1;

представник відповідача - ОСОБА_3;

представника третьої особи - Микитин О.Ю.,

представника третьої особи - Коник В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сколе цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1, за участі третьої особи Служби у справах дітей Сколівської районної державної адміністрації, Волосянківської сільської ради Сколівського району Львівської області про вселення, встановлення порядку користування житловим приміщенням та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні ним,-

в с т а н о в и в :

Позивач - ОСОБА_6 - 19.05.2017 року звернулась до ОСОБА_1 із позовом, в якому просить вселити її та сина ОСОБА_7 в житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, виділити їй і сину у користування житлову кімнату на першому поверсі, зазначену у Технічному паспорті на будинок під нумерацією «1-5» площею 8 м2, а інші приміщення залишити у загальному користуванні, зобов'язати відповідача не чинити їй перешкод у користуванні будинком, підсобними приміщеннями, господарськими будівлями і спорудами, розташованими за адресою: АДРЕСА_1, передавши їй ключі від вхідних дверей у будинок, кімнати «1-5» площею 8 кв.м. у середині будинку, господарських будівель та споруд.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона перебувала в шлюбі з відповідачем, який було зареєстровано 17.11.2007 року. Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 02.12.2016 року шлюб між ними розірвано. Від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син - ОСОБА_7, який проживає з нею. Зазначає, що і вона, і дитина зареєстровані у будинку за адресою: АДРЕСА_1. Право власності на будинок було набуто у 2010 році, під час їхнього шлюбу, а тому будинок є спільною сумісною власністю подружжя. Стверджує, що відповідач створює для позивача та дитини перешкоди в користуванні житлом, більше дев'яти місяців вона змушена проживати в сусідів, через те, що відповідач зачинив вхідні двері, помінявши замки від вхідних дверей будинку. Добровільно впустити в будинок, виділити кімнату та визначити порядок користування будинком відповідач відмовляється. Просить відповідно до ст. 405 ЦК України, ст. 156 ЖК України, ст. 63 СК України позов задововити.

Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 23.05.2017 року відкрито провадження, справу призначено до судового розгляду на 13.06.2017 року. Справа неодноразово відкладалась, а саме на 29.06.2017, 18.07.2017, 14.09.2017, 05.10.2017 та 02.11.2017.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали з підстав, аналогічних викладеним у позовній заяві, просили позов задовольнити.

Відповідач та представник відповідача позовні вимоги не визнали, доводи, викладені позивачем в позовній заяві, заперечили. Вважають заявлений позивачем позов безпідставним, стверджують, що відповідач є одноосібним власником будинку, будинок будували батьки відповідача, а надбудова другого поверху є самочинним будівництвом, а відтак не може бути предметом встановлення порядку користування в суді. Позивач добровільно зібрала речі та ще в 2015 році добровільно залишила будинок та пішла жити до своїх знайомих. Стверджують, що жити в одному будинку сторони не зможуть через агресивний характер позивача. Окрім того, в будинку є тільки одна житлова кімната площею 8 м2 в якій проживають він та його теперішня дружина з синами. Просить в задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей Сколівської районної державної адміністрації - Микитин О.Ю. поданий позов підтримала, зазначила, що батьки згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання. Батьки мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відтак відповідач, як батько, відповідальний за створення належних умов проживання для свого неповнолітнього сина ОСОБА_7

Представник третьої особи - Волосянківської сільської ради Сколівського району Львівської області - Коник В.А. у вирішенні спору поклався на розсуд суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, давши належу оцінку доказам у справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Як встановлено судом при розгляді спору, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.11.2007 року до 02.12.2016 року.

Згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта №69679642 від 04.10.2014 року власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 зазначений ОСОБА_1, частка власності 1/1. Загальна площа житлового будинку 55, 5 м2, житлова площа 8,0 м2. (а.с.10).

Відповідно до довідки Волосянківської сільської ради Сколівського району Львівської області №1126 від 20.06.2017 року, в будинку за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані: ОСОБА_1 - заявник, ОСОБА_9 - дружина, ОСОБА_6 - колишня дружина, ОСОБА_7 - син, ОСОБА_10 - мати, ОСОБА_11 - брат, ОСОБА_12 - син дружини, ОСОБА_13 - син. (а.с. 66 ).

Згідно зі ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону або рішення суду.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР), ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону (ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей, у відповідності до ч. 2 ст. 156 ЖК Української РСР, згоди власника не потрібно.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно з нормою ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти членів сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ст. 16 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою ВР України № 789-XII від 27.02.1991 року, жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.

Суд вважає, що наявність перешкод та оспорювання права на користування неповнолітнім сином та колишньою дружиною житловим приміщенням підтверджується також фактом заперечення відповідачем права позивача та сина на проживання в будинку та невизнанням позовних вимог про вселення.

Щодо акту обстеження побутових умов від 06.10.2016, то суд оцінює такий критично, оскільки обставини, зафіксовані комісією у ньому, фактично є такими, що відображають обставини зі слів позивача.

Як вбачається із наданих суду показань свідків ОСОБА_14, ОСОБА_15 та ОСОБА_19., обставини, викладені ними в акті обстеження житлово-побутових умов від 06.10.2016 року, а саме: щодо погроз свекрухи, непроживання ОСОБА_1 вдома, забиття входу на другий поверх чоловіком, є такими, що стали їм відомі зі слів ОСОБА_6. Свідки також зазначили, що їм особисто не відомо, чи на момент складення зазначеного акту позивач з дитиною проживала у будинку.

Щодо показань свідків ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, які, зокрема, дали показання про те, що будинок за адресою АДРЕСА_1 було фактично побудовано батьками відповідача у період 2006-2007 років, тобто до укладення шлюбу між позивачем та відповідачем, то суд зазначає, що ст. 156 ЖК УРСР не пов'язує право користування колишніх членів сім'ї власника житлового приміщення із наявністю чи відсутністю у них правомочностей власника такого майна, в тому числі і на підставі спільної сумісної власності.

Щодо позовної вимоги про визначення порядку користування будинком, суд дійшов висновку що така задоволенню не підлягає, зважаючи на таке.

Позивачкою визначено єдиний бажаний варіант порядку користування будинком згідно якого їй та сину має бути виділена житлова кімната площею 8 м2, при цьому в загальному користуванні мають бути залишені інші приміщення.

Згідно частини першої статті 143 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Частина друга статті 59 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 10 постанови пленуму «Про узагальнення практики застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок» від 25 вересня 2015 року №7, зазначив, що частиною першою статті 143 ЦПК України, передбачено, що для з'ясування обставин, які мають значення для справи і потребують спеціальних знань, за заявою осіб, які беруть участь у справі, призначається експертиза та вказав на передчасність висновків суду про можливість встановлення порядку користування будинком за відсутності відповідного висновку експерта.

Отже, для визначення можливих варіантів порядку користування будинком з та для запобігання порушенням прав сторін, у справі необхідним є проведення судової будівельно-технічної експертизи, яка може бути призначена лише за заявою особи, що бере участь у справі, при цьому суд позбавлений можливості призначити відповідну експертизу з власної ініціативи.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Незважаючи на виконання судом вимог ч. 4 ст.10 ЦПК України, сторони клопотань про призначення будівельно-технічної експертизи з метою визначення можливих варіантів порядку користування будинком не заявляли. При цьому позивачка наполягала на визначенні порядку, зазначеного в позовній заяві, хоча саме на неї в силу наведених вище положень процесуального законодавства покладається обов'язок доведення можливості визначення вказаного у позові порядку користування будинком.

Беручи до уваги відсутність висновку експерта про можливість визначення порядку користування будинком, зокрема й за варіантом, запропонованим позивачкою, суд приходить до висновку, що позивачкою не доведено можливість визначення порядку користування будинком за запропонованим нею варіантом.

Крім того, про безпідставність позовних вимог ОСОБА_6 в частині визначення порядку користування житловим приміщення свідчить і проаналізований судом Технічний паспорт на житловий будинок по АДРЕСА_1, виготовлений на замовлення позивача Стрийським МБТІ 19.07.2016 року, а також долучена до позовної заяви Довідка Стрийського МБТІ №1703 від 10.08.2016 року. Зокрема, з вказаних документів вбачається самочинність надбудови «а3» та сараю «Д», а відтак, як наголошено у п.6 Постанови ПВСУ №6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України ( про правовий режим самочинно чинного будівництва)», вказані об'єкти не можуть бути предметом поділу та встановлення порядку користування.

З урахуванням викладеного, беручи до уваги той факт, що розірвання шлюбу між батьками не позбавляє дитину статусу члена сім'ї кожного з них, враховуючи, що позивач ОСОБА_6. після розірвання шлюбу відповідно до положень ст. 156 ЖК України має право користуватися вказаним житловим будинком, так як вона вселився туди як член сім"ї власника будинку, проживала там та була зареєстрована за згодою власника ОСОБА_1, на той час перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, при її вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а з часу розлучення позивач має право проживати в житловому будинку, як колишній член сімї власника будинку, позивач не визнана судом такою, що втратила право на користування спірним житловим будинком, іншого житла для свого проживання вона не має, суд вважає, що відповідачем чиняться перешкоди у користуванні ОСОБА_6. та ОСОБА_7 належного йому будинком АДРЕСА_1.

Для відновлення порушеного права суд вважає за необхідне цивільний позов ОСОБА_6. задовольнити частково.

На підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки слід стягнути суму сплаченого нею судового збору у розмірі 640,00 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 60, 208, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд-,

в и р і ш и в:

Позов задоволити частково.

Вселити ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, в житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Зобов'язати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, не чинити ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, перешкод у користуванні будинком, підсобними приміщеннями, господарськими будівлями і спорудами, розташованими за адресою: АДРЕСА_1, передавши ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1., ключі від вхідних дверей у будинок, кімнати «1-5» площею 8 кв.м. у середині будинку, господарських будівель та споруд.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, 640, 00 грн. сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Сколівський районний суд Львівської області шляхом подання апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копій рішення.

Головуючий суддя В.Я.Курницька