Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1125/17 Головуючий у суді І-ї інстанції Іванова Л. А.
Доповідач Єгорова С. М.
УХВАЛА

Іменем України

05.07.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді: Єгорової С.М.

суддів: Дуковського О.Л., Письменного О.А.

із секретарем Савченко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 05 квітня 2017 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

УСТАНОВИЛА:

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, зареєстрованого 22 серпня 1998 року у Центральному відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис за № 466.

Зазначав, що 22 серпня 1998 року між ними було укладено шлюб, який зареєстровано Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис № 466. Від шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюбні відносини з відповідачем не склалися через несумісність характерів і поглядів, втрати довіри один до одного, у зв'язку з чим між сторонами виникали сварки та суперечки. Протягом сімейного життя сторони так і не дійшли спільного порозуміння у вирішенні проблемних питань і мали кардинально різні погляди на шлюб, сім'ю та життя. Позивач не має бажання продовжувати спільне сімейне життя, тому просив не призначати строк на примирення подружжя.

ОСОБА_2 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_3, третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Кіровоградської міської ради, про визначення місця проживання дитини.

Ухвалою суду від 30 листопада 2016 року на підставі ч .2 ст. 126 ЦПК України роз'єднано у самостійні провадження позовні вимоги за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - служба у справах дітей виконавчого комітету Кіровоградської міської ради, про визначення місця проживання дитини.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 05 квітня 2017 року позов про розірвання шлюбу задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, який зареєстровано 22 серпня 1998 року у Центральному відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис за № 466. Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати вказане судове рішення і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що суд діяв формально, не з'ясував питання щодо наявності спору про поділ спільного майна подружжя та не дав оцінки негативній поведінці позивача, що має значення для вирішення питання у справі про визначення місця проживання дитини.

В засіданні апеляційного суду представник відповідача - ОСОБА_5 підтримав доводи апеляційної скарги і просив відмовити у задоволенні позову, вважаючи його безпідставним, зазначав про можливість примирення сторін. Представник позивача - ОСОБА_6 заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила залишити рішення суду без змін, посилалась на те, що ОСОБА_3 припинив з ОСОБА_2 спільне проживання, їхній син сам виявив бажання проживати разом з ним, на його думку наявність майнових спорів щодо поділу майна, що є предметом розгляду в судах, не може бути перепоною для вирішення позову про розірвання шлюбу, оскільки відсутнє бажання продовжувати шлюбні відносини з відповідачем, позивач має намір створити сім'ю з іншою жінкою.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши у межах, передбачених ст. 303 ЦПК України, законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

З дотриманням вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України суд першої інстанції з'ясував належним чином фактичні обставин справи щодо заявлених вимог; чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги й заперечення сторін, та якими доказами вони підтверджуються, що має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Згідно з ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Положенням частин 3 та 4 статті 56 СК України за кожним з подружжя визнано право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин, як і примушення до їх припинення, є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ст. 112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшов обґрунтованого висновку про те, що сторони проживають окремо, між ними як подружжям втрачені почуття любові та поваги, взаєморозуміння та взаємодопомоги, які є основними критеріями повноцінної сім'ї, яку слід зберігати, поновлювати сімейно-шлюбні відносини позивач наміру не має, що є підставою для розірвання шлюбу, після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті права сторін, а також права їх малолітньої дитини.

При цьому, судом першої інстанції було вжито заходи щодо примирення подружжя та збереження сім'ї відповідно до ст. 111 СК України.

Встановлені обставини представником відповідача не заперечувалися. Представник відповідача у суді апеляційної інстанції підтвердив, що сторони припинили подружні відносини уже тривалий період часу, протягом строку розгляду справи їм надавався строк для примирення, але відновити свої подружні відносини сторони не змогли.

ОСОБА_2 в судове засідання до суду першої інстанції та до суду апеляційної інстанції не з'явилася, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлена судом належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, поважність зазначених нею причин неявки не підтверджено.

З матеріалів справи вбачається, що під час судового розгляду справи ОСОБА_2 надавала письмові заперечення на позов, де зазначала, що шлюбні стосунки з відповідачем фактично припинені з причин неправильної поведінки у сім'ї самого позивача, його способу життя, неповаги, створення конфліктних ситуацій, що змушувало та змушує її неодноразово звертатися із заявами до правоохоронних органів. Вказала, що припинення між ними шлюбних стосунків мало місце і раніше протягом близько чотирьох років в період з 2006 по 2009 роки, коли ОСОБА_3 притягувався до кримінальної відповідальності та відбував покарання в місцях позбавлення волі до 4-ох років на території Туреччини, при цьому, ОСОБА_2, залишившись з дворічним сином, вимушена була працювати та займатися вихованням дитини самостійно. Зазначила, що ОСОБА_3 таємно від неї було сфабриковано протокол загальних зборів ТОВ «Агро-Щит Плюс», яким вона була виключена із числа засновників товариства, у зв'язку з чим ОСОБА_3 став єдиним засновником ТОВ «Агро-Щит Плюс» та присвоїв собі всі матеріальні цінності, при цьому, незаконність його дій була встановлена рішенням господарського суду Кіровоградської області. Крім того, позивач ОСОБА_3 03.06.2016 року викрав автомобіль НОМЕР_1, власником якого вона (ОСОБА_2.) являється, у зв'язку з чим по даному факту відкрито кримінальне провадження від 04.06.2016 року, також, зазначила, що позивач за період з 03.07.2016 року по 17.07.2016 року, не допускаючи її до будинку по вул. Новосибірська, 8, власником якого вона є, викрав всі її індивідуальні речі на загальну суму 200 000 грн., а також всупереч встановленому законом порядку змінив замки на вхідних дверях зазначеного будинку та на хвіртці, до будинку її не допускає, у зв'язку з чим вона вимушена мешкати у своїх батьків.

Враховуючи характер сімейних відносин, які склалися в даній сім'ї, а також беручи до уваги категоричне заперечення позивача щодо збереження сім'ї, з врахуванням вимог ст. ст. 24, 55, 56 СК України, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов про розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, оскільки його збереження суперечить інтересам позивача.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Питання щодо роз'єднання у різні провадження вимоги про розірвання шлюбу та про визначення місця проживання дитини вирішено судом з дотриманням ст. 126 ЦПК України та з урахуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

З метою уникнення ускладнень при розгляді первісного та зустрічного позовів, зважаючи на те, що спір щодо місця проживання дитини, яка досягла десяти років, вирішується з урахуванням думки самої дитини, за участі органів опіки і піклування, суд першої інстанції обгрунтовано роз'єднав у самостійні провадження позовні вимоги про про розірвання шлюбу та про визначення місця проживання дитини.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя на підставі заяви представника ОСОБА_2 - ОСОБА_7 було залишено без розгляду ухвалою Ленінського рійонного суду м. Кіровограда від 07 лоютого 2016 року (а.с. 98-99), яка не оскаржується в апеляційному порядку.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права при розгляді даної справи не знайшли свого підтвердження.

Посилання представника відповідача ОСОБА_5 на порушення судом прав ОСОБА_2 щодо особистої участі у розгляді спору спростовуються матеріалами справи.

Протягом судового розгляду справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу остання в судові засідання, призначені судом на 30.11.2016р., 28.12.2016 р., 25.01.2017 р., 07.02.2017 р., 13.03.2017 р., 17.03.2017 р., не з'являлася, подаючи клопотання про відкладення слухання справи у зв'язку з її перебуванням у відрядженнях, лікуванням, при цьому, в судових засіданнях був присутній її представник - адвокат Смірнова А.Г., відповідач не вжила заходів до особистої участі в розгляді зазначеної справи, не повідомила суд про день та час, в який вона може з'явитися в судове засідання для надання пояснень.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом від 17.07.97 N 475/97-ВР, кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної справи, в якій вона є стороною.

Як наголошує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі, в якій вона є стороною, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки, що передбачено також ч. 3 ст. 27 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обгрунтованим і не підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 05 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя:

Судді: