Справа № 360/591/17-ц Головуючий у І інстанції Міланіч А. М.
Провадження № 22-ц/780/4740/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 53 25.10.2017
УХВАЛА

Іменем України

25 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Ігнатченко Н.В.,

суддів: Кулішенка Ю.М.. ОСОБА_2,

за участю секретаря: Волошина В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 22 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Славянка» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди,

у с т а н о в и л а:

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи його тим, що 13 січня 2017 року його було прийнято на роботу на посаду водія-експедитора в ТОВ «Славянка» згідно наказу № 01/17-о. Відповідно до наказу № 07/17-о від 28 лютого 2017 року його звільнено з роботи на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України у звязку з вчиненням дій, які дають підстави для втрати довіри. При звільненні з нього утримано 1 344,24 грн. в рахунок відшкодування заподіяної шкоди. Посилаючись на те, що він фактично виконував лише обовязки водія та ніякої шкоди підприємству не завдав, а про службове розслідування дізнався лише в день свого звільнення, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення, поновити його на посаді водія-експедитора ТОВ «Славянка», стягнути з відповідача на свою користь: середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 54 243 грн., утриману заробітну плату для відшкодування заподіяної шкоди в розмірі 1 344,24 грн. та завдану моральну шкоду, розмір якої оцінив у 5 000 грн.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 22 серпня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що згідно наказу ТОВ «Славянка» № 01/17-о від 13 січня 2017 року ОСОБА_3 був прийнятий на роботу на посаду водія-експедитора з 16 січня 2017 року.

16 січня 2017 року між ТОВ «Славянка» та ОСОБА_3 був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, за умовами якого позивач, що займає посаду водія, безпосередньо повязану із збереженням, обробкою, відпуском, застосуванням у процесі виробництва переданих йому матеріальних цінностей, прийняв на себе повну матеріальну відповідальність по збереженню ввірених йому підприємством матеріальних цінностей та зобовязався, зокрема, дбайливо ставитися до переданих йому на збереження або з іншою метою матеріальних цінностей підприємства і вживати заходів для попередження збитків, своєчасно повідомляти керівництво підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження ввірених йому матеріальних цінностей.

Згідно товарно-транспортної накладної № ОС-0000230 ОСОБА_3 8 лютого 2017 року прийняв від ТОВ «Овочева скарбниця», з яким ТОВ «Славянка» укладено договір про надання транспортних послуг № 17/2014 від 1 серпня 2014 року, вантаж у вигляді товару з овочів для доставки його до ТОВ «Новус Україна».

Відповідно до акту від 8 лютого 2017 року ТОВ «Новус Україна» не прийняло від позивача частину вказаного товару на загальну суму 1 344,24 грн. у звязку з розвакуумом його упаковки.

З матеріалів справи вбачається та підтверджується показами допитаних в суді першої інстанції свідків, позивач, повернувшись на територію ТОВ «Славянка» із вантажем неприйнятого ТОВ «Новус Україна» товару, не повернув цей товар на виробництво ТОВ «Овочева скарбниця» та залишив його в автомобілі на вулиці при мінусових значеннях температури, внаслідок чого даний товар (овочі) став непридатним для продажу та подальшої переробки та згідно акту ТОВ «Овочева скарбниця» від 23 лютого 2017 року був списаний.

На підставі претензії ТОВ «Овочева скарбниця» вих. № 155 від 23 лютого 2017 року ТОВ «Славянка» 28 лютого 2017 року перерахувала ТОВ «Овочева скарбниця» на відшкодування вартості втраченого товару 1 344,24 грн.

Наказом ТОВ «Славянка» № 07/17-о від 28 лютого 2017 року за результатами службового розслідування по вищезазначеному факту ОСОБА_3 було звільнено з роботи у звязку з вчиненням ним винних дій, які дають підстави для втрати довіря до нього на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, а також утримано з його заробітної плати 1 344,24 грн. для відшкодування заподіяної товариству шкоди.

Наказ про звільнення як і наказ «Про службове розслідування дій водія-експедитора ОСОБА_3 8.02.17 року» № 06/17-о від 24 лютого 2017 року позивач підписувати відмовився, а також відмовився надавати пояснення з приводу псування товару, про що свідчать відповідні акти, складені працівниками ТОВ «Славянка».

ОСОБА_3 не був членом профспілкового комітету і доказів того, що така профспілкова організація присутня на підприємстві не надано, тому його звільнення не погоджувалось.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення ОСОБА_3 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства, оскільки він є працівником, з яким укладено договір про повну матеріальну відповідальність, а роботодавцем було виявлено факт утрати товару з вини позивача, що є об'єктивною підставою для втрати довіри зі сторони відповідача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадках: винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Розірвання трудового договору за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір'я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов'язкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстави втрати довір'я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Безпосереднім обслуговуванням грошових і товарних цінностей є їх прийняття, збереження, транспортування, розподіл тощо. Основні слова, що відображають розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей, - це прийняття і збереження. Тобто, основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові, товарні або культурні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт. Коло цих працівників може бути розширене за рахунок основного кола матеріально відповідальних осіб, тобто осіб, з якими відповідно до законодавства можуть бути укладені договори про повну матеріальну відповідальність.

Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, питання, чи відноситься позивач до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суду в кожному конкретному випадку необхідно з'ясувати: чи становить виконання операцій, що пов'язані з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов'язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-104цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як роз'яснено в абзаці 2 п. 28 постанови Пленуму Верховного ОСОБА_2 України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», звільнення з підстав втрати довіри суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом та ін.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довіри (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільненні з підстав втрати довір'я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов'язані з їх роботою.

Таким чином, утрата довіря може бути не тільки результатом скоєння певних дій, а й такого проступку, який дає підстави зробити висновок про те, що подальше залишення такого працівника на роботі з обслуговуванням грошових і матеріальних цінностей може призвести до утрати цих цінностей.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності (ст. 212 ЦПК України), встановивши фактичні обставини, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, дійшов обґрунтованого висновку про наявність у ТОВ «Славянка» підстав для втрати довіря до ОСОБА_3 у зв'язку з вчиненням ним винних дій, які дають підстави для втрати довіря до нього, як працівника, що безпосередньо обслуговує товарні цінності, а саме в порушення покладених на нього договором про повну матеріальну відповідальність обовязків по забезпеченню збереження ввірених йому матеріальних цінностей, не здійснив жодних дій для цього, не здав товар на виробництво, залишив його в автомобілі при несприятливих для нього умовах, при цьому не повідомивши про це керівництво одного чи іншого підприємства.

Посилання позивача на те, що товар зіпсувався не з його вини, а він повідомив працівників ТОВ «Овочева скарбниця» про повернення частини товару та необхідність його вигрузки з автомобіля не підтвердженні будь-якими доказами у справі. Крім того, дана обставина не спростовує того факту, що вказаний товар позивач не повернув відправнику та не відзвітувався за нього.

Ураховуючи вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

У звязку з тим, що наказ про звільнення не скасований, то позивач не підлягає поновленню на посаді водія-експедитора зі стягненням з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відповідно до вимог ст. 23 ЦК України та ст. 237-1 КЗпП України.

Відповідно до ч. 3 ст. 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації.

Згідно п. 1 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Згідно із ч. 2 ст. 136 КЗпП України розпорядження власника або уповноваженого ним органу, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення утриманої заробітної плати для відшкодування заподіяної шкоди, суд першої інстанції правильно зазначив, що з вини позивача підприємству було завдано матеріальну шкоду у вигляді вартості втраченого товару, розмір якої не перевищує середньомісячного заробітку позивача, між сторонами існує договір про повну матеріальну відповідальність позивача, наказ про покриття шкоди видано відповідачем не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної позивачем шкоди і доказів того, що його звернуто до виконання раніше ніж через сім днів з дня повідомлення про це позивачеві не надано.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 11, 60, 61, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307-308, 313 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 22 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Ю.М. Кулішенко

ОСОБА_2