Справа № 379/726/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.11.2017 року м.Тараща

Таращанський районний суд Київської області в складі:

головуючого: Василенка О.М.

при секретарі: Бабенко О.Ю.,

за участю прокурора: Борсук О.В.,

за участю адвоката: ОСОБА_1,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в м. Таращі справу за позовом заступника керівника Кагарлицької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Державної служби України з питань геодезії, картографії і кадастру до головного управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, фермерського господарства «Партнер Агро», селянського (фермерського) господарства «Агрофарм», управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: відділ Держгеокадастру у Таращанському районі про визнання недійсними наказів, договорів суборенди земельних ділянок та скасування реєстрації,-

ВСТАНОВИВ:

Прокурор звернувся до суду з даним позовом.

Від представника відповідача управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області ОСОБА_6 надійшло клопотання про закриття провадження в частині вимог про скасування рішень управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про державну реєстрацію права оренди ОСОБА_2 на земельні ділянки, посилаючись на те, що в абзаці другому пункту 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності вільних справ», розяснено, що суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, і наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справі проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно правових відносин з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних правлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, є завданням адміністративного судочинства (частина перша статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, далі КАС України).

Статтею 17 КАС України встановлено, що правовідносини, які вимикають у зв'язку із здійсненням суб'єктом «владних повноважень управлінських функцій, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно - правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, відноситься до юрисдикції адміністративних судів.

Окрім цього, постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 № 8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» визначено, що вирішуючи питання про віднесення норми до публічного права, а спору до публічно-правового, суди повинні враховувати загальнотеоретичні та законодавчі критерії. Зокрема, за змістом пункту 1 частини першої статті 3 КАС України у публічно-правовому спорі, як правило, хоча б однією стороною є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Суди повинні звертати увагу на те, що спір набуває ознак публічно правового за умов не лише наявності серед суб'єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Для цілей і завдань судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх суб'єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.

В пункті 8 зазначеної постанови визначено, що відповідно до абзацу другого частини першої статті 2 Закону України «Про Державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав, на нерухоме майно.

За змістом статті 9 Закону, державний реєстратор є державним службовцем, крім випадку, коли державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються (делегуються) функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», дії або бездіяльність державного реєстратора державного кадастрового реєстратора, нотаріуса, державного виконавця можуть бути оскаржені до суду. Суди повинні мати на увазі, що під діями також слід розуміти рішення, прийняті зазначеними субєктами владних повноважень з питань реєстрації.

Спори, які виникають у них відносинах, підлягають розгляду у порядку адміністративного судочинства.

З огляду на зазначене, позовні вимоги щодо скасування рішення Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про державну реєстрацію права оренди ОСОБА_2 на земельні ділянки зазначені в позові підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Окрім цього, відповідно до частини другої статті 26 Закону у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, по Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

В судовому засіданні прокурор заперечувала проти задоволення даного клопотання, вважаючи що відповідно до п.п. 7, 21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності вільних справ» даний позов підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Представниця відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримала дане клопотання та, окрім іншого, посилаючись на статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зазначила, що у разі визнання судом недійсними наказів, договорів суборенди земельних ділянок автоматично скасовуються державна реєстрація цих документів.

Представник відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримав думку представниці відповідача ОСОБА_2 та висловив аналогічну позицію.

Інші учасники судового процесу в судове засідання не зявилис.

При вирішенні даного клопотання суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.1 Земельного Кодексу України (далі - ЗК України) земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, право власності на яку гарантується і використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі ст.2 ЗК України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Відповідно до п.10 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Згідно постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 1 березня 2013 року, при вирішенні питань, пов'язаних із компетенцією судів у спорах, що виникають із земельних відносин, судам слід ураховувати роз'яснення, викладені в пунктах 2 і 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (із змінами і доповненнями, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2), а також Рішення Конституційного Суду України від 01 квітня 2010 року №10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 Земельного кодексу України, пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно зі статтями 13 і 14 Конституції України, статтями 177, 181, 324 і главою 30 ЦК земля та земельні ділянки є об'єктами цивільних прав, а держава і територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах із метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок. Отже, суд має з'ясувати, є спір приватноправовим або публічно - правовим; чи виник спір із відносин, урегульованих нормами цивільного права, чи пов'язані ці відносини зі здійсненням сторонами цивільних або інших майнових прав на земельні ділянки на засадах рівності; чи виник спір щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень при реалізації ним управлінських функцій у сфері земельних правовідносин.

У п. 6,7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» визначено:

- земельні відносини, суб'єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об'єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1 ЦК України, статті 2,5 ЗК України). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16,21,393 ЦК України, статтею 152 ЗК України, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування;

- спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб'єкта владних повноважень, згідно зі статтею 15 ЦПК розглядаються в порядку цивільного судочинства. Це стосується, наприклад, позовів про визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування щодо видання дозволу на виготовлення (розроблення) проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, вирішення інших питань, що відповідно до закону необхідні для набуття і реалізації права на землю, про надання чи передачу земельної ділянки у власність або користування чи не вирішення цих питань, припинення права власності чи користування землею (статті 116, 118,123,128,131,144,146,147,149,151 ЗК та інші), крім спорів, передбачених частиною першою статті 16 Закону України від 17 листопада 2009 року №1559-VI «Про відчуження земельних ділянок, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності», про цивільну відповідальність за порушення земельного законодавства (статті 210,211 ЗК), про повернення самовільно зайнятих земельних ділянок (стаття 212 ЗК).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні даного клопотання управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області.

Керуючись ст.ст. 168, 293 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання представника відповідача управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області ОСОБА_6 про закриття провадження в справі в частині вимог про скасування рішень управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про державну реєстрацію права оренди ОСОБА_2 на земельні ділянки відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:ОСОБА_7