Справа №489/7166/14-ц 03.07.2017 03.07.2017 03.07.2017
Провадження №22-ц/784/1333/17
Справа № 489/7166/14-ц Головуючий у суді 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 22-ц/784/1333/17 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
У Х В А Л А

іменем України

03 липня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів Галущенка О.І. та Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Богуслаською О.М.,

з участю:

представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_5 ОСОБА_6 рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 квітня 2017 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції Миколаївської області , товариства з обмеженою відповідальністю "Укрспецторг Групп", ОСОБА_3, публічного акціонерного товариства "ОСОБА_7 та кредит", ОСОБА_8 про визнання прилюдних торгів недійсними, застосування наслідків недійсності правочинів, -

в с т а н о в и л а :

17 жовтня 2014 року ОСОБА_5, діючи через свого представника ОСОБА_9, предявила до Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції Миколаївської області (далі Інгульський відділ ДВС), товариства з обмеженою відповідальністю "Укрспецторг Групп" (далі ТОВ "Укрспецторг Групп"), ОСОБА_3, публічного акціонерного товариства "ОСОБА_7 та кредит" (далі ПАТ "ОСОБА_7 та кредит"), ОСОБА_8 зазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

Їй на праві приватної власності належала двокімнатна квартира АДРЕСА_1.

17 липня 2007 року, на забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № 213-ivs-2007, між нею та ПАТ "ОСОБА_7 та кредит" було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_10 та зареєстровано в реєстрі заборон за № 192, відповідно до якого, вона передала вказану квартиру в іпотеку ПАТ "ОСОБА_7 та кредит"

07 квітня 2014 року Ленінським районним судом м. Миколаєва було ухвалено заочне рішення про виселення її та неповнолітнього сина з належної їй та переданої в іпотеку банку квартири, оскільки квартира була продана з прилюдних торгів і новий власник бажає користуватися нею сам.

Ознайомившись із матеріалами виконавчого провадження вона дізналася про те, що належна їй на праві власності квартира була реалізована по зведеному виконавчому провадженню № 39065469 із загальною сумою стягнення 289248,83 грн. на прилюдних торгах.

За результатами торгів, що відбулися 21 листопада 2013 року квартиру було продано за 107200 грн учаснику, що запропонував найвищу ціну, а саме, ОСОБА_3

Після встановлення результатів торгів, ОСОБА_3 отримав свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, яке було посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_11

Посилаючись на те, що вказані торги були проведені з порушенням п.п. 4.6 та 7.1 Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року за № 68/5 (далі Тимчасове положення) без належного її повідомлення про дату, час та місце проведення торгів; без врахування того, що в квартирі разом з нею проживає неповнолітній син та, що продаж здійснено за значно нижчою цим дійсна ціною просила суд визнати прилюдні торги з продажу належної їй квартири недійсними, застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з Інгульського ВДВС та ТОВ «Укрспецторг Групп» по 5 000,00 гривень з кожного на відшкодування моральної шкоди, оскільки вказаними неправомірними діями Інгульського ВДВС (правонаступник Ленінського ВДВС ММУЮ) та ТОВ «Укрспецторг Групп» їй завдано моральної шкоди, яка полягає у значному погіршенні її психоемоційного стану, душевних хвилюваннях та зміні звичайного способу та ритму життя.

Ухвалою суду від 02 лютого 2015 року в якості третьої особи до участі у справі було залучено нового власника спірної квартири ОСОБА_8

Ухвалою суду від 13 травня 2015 року ОСОБА_8 було залучено до участі у справі в якості співвідповідача за позовом.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 травня 2015 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 15 вересня 2015 року, даний позов задоволений частково. Визнано недійсними прилюдні торги, проведені 21 листопада 2013 року ТОВ «Укрспецторг Групп» та оформлені протоколом № 15-0416/13 (Н)-1 з додатком № 1 до нього від 06.12.2013 року щодо нерухомого майна квартири АДРЕСА_2, переможцем яких визнано ОСОБА_3

В іншій частині в позові відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року вказане рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 15 вересня 2015 року в частині позовних вимог про визнання прилюдних торгів недійсними та застосування наслідків недійсності правочину скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду І інстанції.

25 серпня 2016 року позивач уточнила свої вимоги та вказувала на те, що прилюдні торги відбулися з порушенням вимог ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» та п. 3.11 Тимчасового положення, якими передбачено належне повідомлення боржника про дату і місце проведення торгів та ціну продажу; без отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на вчинення правочину щодо відчуження спірної квартири, де мешкала неповнолітня дитина та вчинення продажу за ціною, яка вочевидь не відповідала дійсній її вартості.

У звязку із вказаним, зменшила свої позовні вимоги та просила визнати недійсним правочин прилюдні торги, які оформлені протоколом № 15-0416/13 (Н)-1 від 21 листопада 2013 року з додатком № 1 від 06 грудня 2013 року.

Рішенням Ленінського районного суду від 06 квітня 2017 року в задоволені позову ОСОБА_5 відмовлено у звязку з його недоведеністю.

Представник позивача ОСОБА_5 ОСОБА_6 подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Скаргу обґрунтував невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи і порушенням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційну скаргу слід відхилити, а оскаржене рішення суду 1 інстанції залишити без змін, оскільки суд постановив його у відповідності з нормами чинного законодавства.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено у оскарженому судовому рішенні суд 1 інстанції виходив з того, що у справі немає доказів підставам, які б давали йому можливість визнати торги недійсними, а тому у позові слід відмовити.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, його висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними.

За Конституцією України, ст. 27 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів

Відповідно до статей 1,3 ЦК України, 1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

В силу статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року Про судове рішення у цивільній справі рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Як результат розгляду, апеляційний суд визначає підстави перегляду судового рішення, і відповідно до наданих йому повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення районного суду ухвалено у повній відповідності з виписаним вище, а тому є законним та обґрунтованим.

Так, відповідно до ст. ст. 41, 47 Конституції України, ст. ст. 316 319, 321, 325, 328, 346 ЦК України, глави 4 ЖК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своє власністю, набутої в порядку, визначеному законом, не завдаючи при цьому шкоди правам, свободам та гідності інших громадян.

Право власності є непорушним.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений такого права, що гарантується державою.

Кожен має право на житло, що придбане у власність і ніхто не може бути примусово позбавлений такого права інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У разі порушення права особи на власність і, відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, особа має право звернутися до суду за його захистом.

Згідно із ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину.

Прилюдні торги - це продаж майна, на яке звернено стягнення і, яке підлягає реалізації. Під час проведення прилюдних торгів укладається угода про передачу майна у власність, сторонами якої, з одного боку, є покупець - учасник прилюдних торгів, котрим може бути фізична чи юридична особа, а з другого - продавець - відділ ДВС в особі спеціалізованої організації, яка організовує та провадить ці прилюдні торги за договором з Державною виконавчою службою. Власником цього майна стає покупець, котрий запропонував за нього у ході торгів найвищу ціну.

Тимчасовим положенням передбачені певні правила проведення торгів, а саме: визначення процедури підготовки проведення торгів (опублікування інформаційного повідомлення в неналежному виданні або порушення строків його опублікування; невідповідність змісту цього повідомлення вимогам, встановленим п. 3.6 цього положення); регулювання порядку їх проведення (відмову в допуску до участі в торгах учасників, які виконали умови допуску до торгів; допуск до участі учасників, які не виконали умови допуску до торгів; порушення процедури проведення торгів) та правила, які стосуються оформлення кінцевих результатів торгів (підписання протоколу про проведення прилюдних торгів особою, яка не є їх переможцем, або його підписання на інших умовах, ніж це було запропоновано переможцем торгів).

Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажі майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення до покупця - учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а отже, є правочином.

Враховуючи, що відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 6 ст. 203 ЦК України.

Відповідно змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладання, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених саме Тимчасовим положенням.

Загальний порядок реалізації нерухомого майна з прилюдних торгів визначено нормами Закону України «Про виконавче провадження» та Тимчасового положення.

Згідно з пунктом 1.4 Тимчасового положення організація та проведення прилюдних торгів із реалізації предмета іпотеки здійснюються з урахуванням вимог Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Стаття 41 Закону України «Про іпотеку» зазначає, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Отже, Законом України «Про іпотеку» визначено спеціальний порядок для реалізації з прилюдних торгів предмета іпотеки.

Згідно із п. 7.1 Тимчасового положення (в редакції, чинній на час проведення прилюдних торгів) прилюдні торги вважаються такими, що не відбулися, зокрема у разі відсутності покупців або наявності лише одного покупця.

Таким чином, у разі проведення прилюдних торгів на підставі примусового виконання судового рішення про стягнення заборгованості та за відсутності звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, правовідносини по організації та проведені прилюдних торгів регулюються ЦК України, Законом України «Про виконавче провадження», Тимчасовим положенням, а не Законом України «Про іпотеку», а відтак порушення вимог п. п. 4.2, 7.1 указаного Тимчасового положення є підставою для визнання прилюдних торгів недійсними.

Відповідно до ч. 3 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» майно передається на реалізацію за ціною та в порядку, визначеному ст. 58 цього Закону.

Згідно з п. 4.2 Тимчасового положення лот виставляється на торги за наявності не менше двох покупців.

За правилами п. п. 4.6, 4.7 Тимчасового положення повторні прилюдні торги проводяться не раніше ніж через місяць з часу проведення прилюдних торгів. Порядок підготовки і проведення прилюдних торгів, визначений цим положенням, є обов'язковим у разі проведення повторних торгів.

Якщо майно не було продано або прилюдні торги не відбулися, то майно знімається з прилюдних торгів (п. 4.9 Тимчасового положення).

Згідно з п. 7.3 Тимчасового положення, якщо прилюдні торги не відбулися двічі, то майно знімається з торгів, про що спеціалізована організація в триденний термін повідомляє державного виконавця.

Підставою для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених Тимчасовим положенням, а саме: правил, які визначають процедуру підготовки, проведення торгів (опублікування інформаційного повідомлення певного змісту про реалізацію нерухомого майна; направлення письмового повідомлення державному виконавцю, стягувачу та боржнику про дату, час, місце проведення прилюдних торгів, а також стартову ціну реалізації майна тощо) (розділ 3); правил, які регулюють сам порядок проведення торгів (розділ 4); правил, які стосуються оформлення кінцевих результатів торгів (розділ 6).

Разом з тим сам по собі факт неналежного повідомлення боржника про проведення прилюдних торгів не може бути підставою для визнання таких торгів недійсними. Головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, тобто не тільки недотримання норм закону під час проведення прилюдних торгів, а й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно зі статтями 177 СК України та 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобовязуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання.

При укладені договорів іпотеки щодо нерухомого майна, право власності або право користування яким мають малолітні діти, обовязково вимагається дозвіл органів опіки та піклування.

Відповідно до статті 29 ЦК України місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків.

Місце проживання неповнолітньої малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона фактично проживає. Однак, місце проживання за фактичним місцем проживання батьків не є безумовним, якщо судом буде встановлено інше постійне місце проживання дитини.

Якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої, малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїм правом законного представника дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством та які застосовуються органами опіки та піклування.

За положеннями частин першої і третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду, проводиться шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обовязки субєктів матеріальних правовідносин цивільної справи.

Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Главою 4 цього Закону визначається загальний порядок звернення стягнення на майно боржника. Серед іншого, відповідно до частини першої статті 52 цього Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Стаття 44 цього Закону передбачає черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою в першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна.

Положеннями статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» визначено особливості звернення стягнення на заставлене майно. Зокрема, згідно з частиною восьмою цієї статті примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Отже, за змістом указаної норми підставою для застосування положень Закону України «Про іпотеку» до спірних правовідносин є звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто його арешт, вилучення та примусова реалізація в розумінні частини першої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, норми Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки в ході процедури виконавчого провадження без наявності відповідного рішення, в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя.

У разі, якщо за судовим рішенням з відповідача стягнуто кредитну заборгованість, то суд не може змінити спосіб виконання такого рішення суду на звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки виконання рішення суду про стягнення заборгованості має виконуватися за рахунок усього майна, що належить боржнику.

Відповідно до порядку примусового звернення стягнення коштів з боржника, врегульованого Законом України «Про виконавче провадження», першочергово звертається стягнення на відповідні кошти боржника, рухоме майно, а за його відсутності на обєкти нерухомості.

Статтею 54 цього Закону передбачено, що звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Оскільки статтею 575 ЦК України іпотеку визначено як окремий вид застави, норми Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють звернути стягнення на іпотечне майно для задоволення вимог іпотекодержателя.

Таким чином, норми Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють державному виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки в ході примусового виконання рішень судів про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобовязань, за таких умов: відсутність у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення; наявність заборгованості виключно перед іпотекодержателем; дотримання порядку реалізації майна, визначеного Законом України «Про іпотеку».

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу на праві приватної власності належала двокімнатна квартира № 19, що знаходиться за адресою вулиця Електронна, 70 у місті Миколаєві.

17 липня 2007 року, вона, з метою забезпечення кредитного зобовязання, кредитором по якому є ПАТ «ОСОБА_7 та кредит», передала її названій фінансовій установі в іпотеку. При цьому зазначала, що інших осіб, які б мали право на житло немає.

Через невиконання своїх обовязків за кредитом, з неї та ОСОБА_12 у солідарному порядку на користь Банку стягнуто 280 111 гривень 51 копійка (т.2 а.с. 18зв.-19).

Це рішення набрало законної сили і перейшло на стадію примусового виконання.

В процесі його виконання, державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції було проведено опис та арешт спірної квартири.

Для визначення дійсної ціни квартири, постановою старшого державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції була призначено експерта, субєкта оціночної діяльності (т. 2 а.с. -18зв.-19).

Відповідно до його висновку від 02.07.2013 року початкова ціна на прилюдних торгах визначена у 212 500 гривень (т.2 а.с. 20 зв.) і за нею вона була виставлена на продаж.

Про оцінку майна позивач була повідомлена (т.2 а.с. - 25).

Дотримавшись необхідних процедур Державний виконавець виставив квартиру на продаж, які двічі через брак учасників аукціону не відбулися.

У звязку з цим, ціна обєкту продажу у два етапи була зменшена до 106 250 гривень.

За результатами проведення останніх торгів, що відбулися 21 листопада 2013 року, їх переможцем була оголошена ОСОБА_13, яка запропонувала 170 000 гривень. Проте, в установлений термін вона не здійснила повний розрахунок за придбане майно, а тому переможцем торгів було оголошено наступного учасника, що запропонував найвищу ціну - ОСОБА_3, запропонована ціна якого складає 107 200 гривень. Після чого, 17 грудня 2013 року ОСОБА_3 отримав свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, яке було посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_11

Вказані торги були проведені з дотримання положень ст. 203, Законів України «Про виконавче провадження», «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», у відповідності з Тимчасовим положенням організації та проведення прилюдних торгів із реалізації предмета іпотеки та з урахуванням вимог Закону України «Про іпотеку».

Іншого, сторона позивача належними та допустимими доказами не довела, хоча за ст. 60 ЦПК України, то є її обовязком.

Не навела вона і доказів тому які її права та інтереси, та яким чином - були порушені в процесі торгів.

Враховуючи вищезазначене та установивши, що проведення прилюдних торгів відбулося без суттєвих порушень норм названих законів та Тимчасового положення, які б вплинули на результати торгів, та не виявивши порушень прав і законних інтересів позивача, який оспорює результати торгів, колегія вважає що у позові слід відмовити за його недоведеністю.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, підставою для предявлення позову про визнання прилюдних торгів недійсними є наявність не лише порушення норм закону під час проведення прилюдних торгів, а й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює.

Що ж до твердження особи, яка подала апеляційну скаргу, про вчинення при продажі посадовими особами державної виконавчої служби та організації, що проводила продаж - шахрайських дій, то вони не можуть братися до уваги, оскільки підлягають доказуванню в іншому виді судочинства, а саме кримінальному.

Стороною позивача таких доказів те ж не надано.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 312-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_5 ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: Н.В. Самчишина

ОСОБА_14