Ухвала

іменем україни

25 жовтня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Дарницький районний у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану, про визнання шлюбу недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду м. Києва від 14 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що 23 січня 2009 року між ним та ОСОБА_4 був укладений шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, який укладався без мети створення сім'ї та є фіктивним.

Зазначав, що він проживав зі своєю матір'ю, яка є інвалідом першої групи та страждає стійким психічним захворюванням.

Влітку 2007 року його брат порекомендував відповідачку як особу, яка допоможе юридично оформити всі необхідні папери, що стосуватимуться їх матері.

07 вересня 2007 на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_4 була призначена опікуном його матері і, як опікун, влаштувала її до психіатричного закладу.

У подальшому відповідачка повідомила його, що квартира не приватизована, а тому її може відібрати психіатричний заклад, та запропонувала зареєструвати шлюб для запобігання у майбутньому проблем із житлом, який і був укладений 23 січня 2009 року.

Проте, спільно вони не проживали, спільного бюджету у них не було.

Всі дії відповідачки були спрямовані на заволодіння їх з матір'ю квартирою.

У грудні 2015 року йому стало відомо, що відповідачка відчужила 2/3 частини квартири, в тому числі і частку, що належить його матері, у зв'язку з цим він звертався до органу опіки та піклування та до правоохоронних органів.

Зазначав, що шлюб, укладений між ним та відповідачкою, укладався без мети створення сім'ї, тобто є фіктивним. Він (позивач) уклав шлюб під психологічним впливом відповідачки, а метою останньої було саме заволодіння квартирою.

Враховуючи наведене, ОСОБА_3 просив визнати недійсним, у зв'язку з фіктивністю, шлюб, укладений між ним та ОСОБА_4

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 листопада 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним шлюб, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_4, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві 23 січня 2009 року, актовий запис № 35.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 14 березня 2017 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_3 у задоволенні позову у зв'язку з його недоведеністю.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судове рішення апеляційного суду не відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 07 вересня 2007 року мати позивача ОСОБА_5 була визнана недієздатною, а ОСОБА_4 була призначена її опікуном і, як опікун, влаштувала її до Міліцецького психоневрологічного інтернату.

23 січня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений шлюб у відділі державної реєстрації акті цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_3 посилався на те, що шлюб є фіктивним, укладений під психологічним впливом ОСОБА_4, з метою заволодіння останньою майном, зокрема квартирою, що належала йому та його матері, що вона у подальшому і зробила.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із відсутності у сторін наміру на створення сім'ї, відсутності шлюбних відносин та наявності підстав для визнання вказаного шлюбу недійсним внаслідок його фіктивності.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у задоволенні позову, виходив із того, що позивачем не надано доказів щодо фіктивності зареєстрованого шлюбу з відповідачкою, тобто укладення його без наміру створення сім'ї і набуття прав та обов'язків подружжя.

Проте з висновком апеляційного суду погодитися не можна з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім'ї та набуття прав та обов'язків подружжя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», судам роз'яснено, що при розгляді судом справ про визнання шлюбу недійсним слід мати на увазі, що за наявності одних підстав суд зобов'язаний, а за наявності інших суд може визнати шлюб недійсним. За рішенням суду шлюб обов'язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності (ст. 40 СК України). Шлюб не може бути визнано недійсним, якщо на момент розгляду справи відпали обставини, які засвідчують відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створити сім'ю.

Причому відсутність мети щодо створення сім'ї може стосуватися як бажань однієї особи, що реєструє шлюб за ситуації існування мети створення сім'ї у іншої особи, так і двох осіб одночасно за їх взаємною згодою та обізнаністю. Причини реєстрації фіктивного шлюбу можуть бути різними, як правило вони пояснюються та обумовлюються бажанням отримати певні права, підставою виникнення яких самостійно чи у складі інших юридичних фактів є шлюб, наприклад, отримання спадщини, житлової площі тощо. У випадку встановлення фіктивності шлюбу намір визначається стосовно речей неправового характеру - бажання проживати разом, вести спільне господарство, дбати про добробут та моральний стан сім'ї тощо. Саме по речах неправового характеру, що супроводжують відносини осіб після реєстрації шлюбу, можна визначити намір осіб щодо шлюбу.

Водночас слід мати на увазі, що відсутність наміру створити сім'ю у момент укладення шлюбу може бути цілком компенсовано його появою після реєстрації шлюбу, коли за всіма об'єктивними обставинами можна стверджувати, що у особи з'явився намір створити сім'ю, наприклад коли після реєстрації шлюбу, який мав ознаки фіктивності, особи почали разом проживати, вести спільне господарство, дружина завагітніла або у подружжя народилися діти, батько піклується про дружину та дітей, подружжя запрошує до себе своїх батьків та друзів, підтримують інтимні стосунки, разом відпочивають та відвідують своїх рідних та близьких тощо.

З матеріалів справи вбачається, що мати ОСОБА_3 - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, є інвалідом 1 групи. На підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 вересня 2007 року вона визнана недієздатною і над нею та її майном було призначено опікуна ОСОБА_4

Вказане рішення приймалося за результатами розгляду заяви, поданої саме ОСОБА_4, яка зазначала себе близькою подругою ОСОБА_5

При цьому, ні у заяві про визнання особи недієздатною, ні у поясненнях ОСОБА_4 не вказувала про двох синів ОСОБА_5, один із яких є ОСОБА_3, який проживав та був зареєстрований разом із матір'ю у квартирі АДРЕСА_1.

Також із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 з 1985 року була зареєстрована у АДРЕСА_3, а 19 жовтня 2007 року - знялася з реєстраційного обліку за даною адресою й 30 жовтня 2007 року, як опікун зареєструвалася у квартирі, в якій проживав ОСОБА_3 та його мати ОСОБА_5

Відповідно до паспорту відповідачки з 1987 року вона перебувала у шлюбі зі ОСОБА_6, розлучилася з ним 30 грудня 2008 року і 23 січня 2009 року зареєструвала шлюб із ОСОБА_3

Із матеріалів кримінального провадження, витребуваного та дослідженого судом першої інстанції, та з наданих самою відповідачкою у ньому пояснень вбачається, що після реєстрації у квартирі позивача та реєстрації з ним шлюбу ОСОБА_4 ще у 2008 році почала звертатися до відповідних органів із заявами про дозвіл на приватизацію квартири на 3 осіб (витяг із розпорядження Дніпровської районної державної у м. Києві від 12 вересня 2009 року № 338).

17 липня 2012 року було оформлено свідоцтво про право власності, відповідно до якого квартира АДРЕСА_1 була приватизована та належала на праві власності у рівних частках ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Із матеріалів справи вбачається, що на даний час відповідачкою відчужено 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 на підставі договорів дарування за 2014-2015 роки, у тому числі й 1/3 частини, яка належала ОСОБА_5 і яку остання, будучи недієздатною, подарувала ОСОБА_4 17 вересня 2015 року.

Згідно з протоколом допиту ОСОБА_7 у якості потерпілого у кримінальній справі щодо викрадення з квартири його паспорта від 23 липня 2010 року) він зазначав, що одружений із ОСОБА_4, вона зареєстрована у його квартирі, але там не проживає, він живе сам, спільне господарство з нею не веде.

На підставі викраденого паспорта невідомі особи намагались виписати його із квартири. І лише дії працівників житлово-експлуатаційної контори та правоохоронних органів завадили цьому.

13 грудня 2013 року ОСОБА_3 знову звернувся до правоохоронних органів із заявою про притягнення ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності за шахрайство при укладенні фіктивного шлюбу, оформлення кредиту з метою заволодіння нерухомістю та незаконного виселення й в указаній заяві посилався на фіктивність укладеного з відповідачкою шлюбу.

Крім того, у наданих слідчому під час розслідування кримінального провадження поясненнях від 24 січня 2014 року ОСОБА_4 пояснювала, що ОСОБА_3 запропонував їй розписатися і цим захистити його майно. Її (ОСОБА_4.) чоловік ОСОБА_8, із яким вона перебувала у шлюбі, не заперечував, тому вона погодилася на цю пропозицію ОСОБА_3 та зареєструвала із ним шлюб у 2009 році.

Згідно з паспортом позивача 19 вересня 2013 року він був знятий із реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 та повторно зареєстрований у ній лише після втручання правоохоронних органів 26 грудня 2013 року.

20 лютого 2014 року ОСОБА_4, надаючи свої пояснення щодо вищевказаної заяви своїм чоловіком називає ОСОБА_8

Крім того, у наданих поясненнях сама ОСОБА_4 наголошувала, що зареєструвала шлюб із ОСОБА_3 для того, щоб охороняти його майно, що вона була гарантійним щитом цього майна. При цьому ж зазначила, що з ОСОБА_3 вони живуть окремо.

Апеляційний суд, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, послався лише на те, що ОСОБА_3 із 2009 до 2016 року з такими вимогами до суду не звертався, а звернувся лише після того, як дізнався про відчуження ОСОБА_4 2/3 частини квартири, що свідчить про відсутність наміру і на розірвання шлюбу.

Проте, апеляційний суд не звернув увагу та не надав оцінки всім зібраним у справі доказам, не спростував їх.

Таким чином, задовольняючи позов, суд першої інстанції на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про наявність підстав для визнання укладеного між сторонами шлюбу недійсним внаслідок його фіктивності, оскільки будь-які докази про те, що сторони мали намір на створення сім'ї, турботу один про одного, спільний бюджет чи побут, народження дітей суду не було надано.

Однак, при перегляді справи, усупереч вимогам ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України, апеляційний суд на вищенаведені вимоги закону та обставини справи уваги не звернув й дійшов помилкового висновку про те, що метою реєстрації шлюбу між позивачем та відповідачкою був намір створення сім'ї.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом помилково скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 14 березня 2017 року скасувати.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 листопада 2016 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик