Ухвала іменем україни 18 жовтня 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Червинської М.Є., суддів: Коротуна В.М., Писаної Т.О., Мазур Л.М., Попович О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про стягнення недонарахованої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги, визнання незаконним дати звільнення позивача, стягнення середньої заробітної плати, стягнення моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 травня 2016 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 06 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом та, з урахуванням його уточнень, просила: стягнути з публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») на її користь недонараховану суму заробітної плати, компенсацію за невикористані відпустки, вихідну допомогу в сумі 17 244 грн 71 коп.; визнати незаконним встановлення ПАТ «Дельта Банк» дати її звільнення -

05 червня 2015 року; визнати законним день звільнення - 09 червня

2015 року, як дати розрахунку по сумам, які не оспорюються; стягнути з ПАТ «Дельта Банк» на її користь середньоденну заробітну плату за два робочі дні в сумі 828 грн 58 коп., відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні за період з дня звільнення по день винесення судового рішення з розрахунку середньоденного заробітку в розмірі 414 грн 29 коп. з 10 червня 2015 року за кожний робочий день по день винесення судового рішення, а також у відшкодування моральної шкоди - 10 000 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 20 грудня 2013 року працювала у ПАТ «Дельта Банк» на посаді провідного економіста відділу методології з посадовим окладом 8 700 грн. З 01 січня 2015 року без відповідного попередження ПАТ «Дельта Банк» погіршив її умови праці щодо розміру заробітної плати.

Вказувала, що 07 квітня 2015 року її було попереджено про зміну істотних умов праці, а 05 червня 2015 року вона була звільнена у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок таких змін умов праці.

Оскільки відповідач не дотримався двомісячного строку попередження про зміну істотних умов праці до дня звільнення, розрахувався з нею лише

09 червня 2015 року вважала, що ПАТ «Дельта Банк» має компенсувати їй середній заробіток за два робочі дні, а також середній заробіток за весь час затримки розрахунку. Крім того, зазначала, що даними незаконними діями відповідача їй була завдана моральна шкода, яку вона оцінює у 10 000 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 травня

2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від

06 вересня 2016 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ПАТ «Дельта Банк» - Лисай О.П., перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, ознайомившись із запереченнями на касаційну скаргу, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із безпідставності позовних вимог, оскільки відповідачем не було допущено порушень норм трудового законодавства при звільненні позивача за п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій.

Встановлено, що наказом №1587-к/ТР від 19 грудня 2013 року

ОСОБА_3 була прийнята в ПАТ «Дельта Банк» на посаду провідного економіста відділу методології управління методології супроводження операцій клієнтів Банка, операцій з цінними паперами, казначейських операцій та управлінської звітності, на умовах строкового трудового договору з 20 грудня 2013 року по 19 березня 2014 року з посадовим окладом згідно штатного розпису.

Після спливу строку вказаного трудового договору позивач не була звільнена та продовжила працювати на тих же умовах.

Згідно зі штатним розписом посадовий оклад ОСОБА_3 складав

5 126 грн. При цьому позивачу також нараховувалась додаткова заробітна плата у вигляді надбавок.

02 березня 2015 року на підставі постанови Правління Національного Банку України № 150 «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02 березня 2015 року №51 «Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Дельта Банк», відповідно до якого з 03 березня 2015 року запроваджено, тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Дельта Банк» - Кадирова В.В.

03 березня 2015 року Уповноважена особа Фонду Кадиров В.В. видав наказ № 20 про зупинення нарахування та сплати додаткової заробітної плати, заохочувальних компенсаційних виплат в АТ «Дельта Банк», яким зупинив нарахування та сплату додаткової заробітної плати, заохочувальних компенсаційних виплат в АТ «Дельта Банк».

На підставі зазначеного наказу з 03 березня 2015 року всі працівники банку отримували заробітну плату виключно у вигляді посадового окладу.

07 квітня 2015 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб видав наказ № 716-к/ТР «Про зміну істотних умов праці», яким з 08 червня 2015 року змінювались істотні умови праці позивача, зокрема: встановлювався посадовий оклад у розмірі 1 300 грн, неповний робочий день з двома годинами роботи щоденно з 9.00 до 11.00 год. та оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу.

07 квітня 2015 року ОСОБА_3 було вручено попередження про зміну істотних умов праці з 08 червня 2015 року в частині розміру окладу та встановлення неповного робочого дня оплати праці.

ОСОБА_3 відмовилась продовжувати виконувати покладені на неї обов'язки з урахуванням змін в умовах праці та 07 квітня 2015 року написала відмову від продовження роботи на нових умовах.

05 червня 2015 року ОСОБА_3 була звільнена з роботи на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України

Відповідно до п. 6 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п. 6 ст. 36 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Враховуючи, що ОСОБА_3 було повідомлено 07 квітня 2015 року про зміну істотних умов праці з 08 червня 2015 року, позивач відмовилася від продовженняроботи на нових умовах, останнім робочим днем перед запровадженням істотних змін умов праці був 05 червня 2015 року, правильним є висновок судів попередніх інстанції про дотримання відповідачем процедури звільнення позивача, передбаченої п. 6 ст. 36 КЗпП України.

При цьому відповідачем при виданні наказу про звільнення

ОСОБА_3 було також зазначено про нарахування і виплату останній всіх належних сум при звільненні, а згідно меморіального ордеру від 05 червня 2015 року № 45169568 в касі банку знаходились грошові кошти з призначенням платежу: заробітна плата та прирівняні до неї виплати по звільнених за 05 червня 2015 року, для виплати співробітникам банку. Доказів відмови відповідача у виплаті вказаних сум матеріали справи не містять.

Крім того, враховуючи відсутність у діях відповідача порушень прав ОСОБА_3 при її звільненні за п. 6 ст. 36 КЗпП України, правильним є також висновок судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди.

Беручи до уваги зазначене, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися із характером спірних правовідносин, нормою права, яка підлягає застосуванню, надали оцінку наявним в матеріалах справи доказам, законно та обґрунтовано дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів щодо їх оцінки.

При цьому доводи ОСОБА_3 щодо неправильного розрахунку відповідачем сум, належних їй до виплати при звільненні, є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи. Судами попередніх інстанцій було перевірено правильність нарахування оспорюваних позивачем сум та обґрунтовано зазначено про дотримання відповідачем норм трудового законодавства при здійсненні вказаного розрахунку.

З огляду на наведене колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 343-345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 травня 2016 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 06 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: В.М. Коротун

Л.М.Мазур

Т.О.Писана

О.В. Попович