Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Маляренка А.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання недійсними умов кредитного договору та додаткової угоди до кредитного договору, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 01 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 26 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 22 червня 2006 року між сторонами укладено договір про відкриття та обслуговування карткового рахунку, відповідно до умов якого позивач отримав платіжну карту зі встановленим кредитним лімітом з кінцевим терміном повернення кредиту в червні 2013 року зі сплатою 7 % на місяць за користування кредитом. 05 вересня 2014 року під час виконання трудових обов'язків ОСОБА_3 знаходилася на робочому місці у Сумській міській клінічній дитячій лікарні, на її номер мобільного телефону надійшло три повідомлення з інформацією про здійснення операцій із зняття готівки з її кредитної картки за рахунок встановленого кредитного ліміту з банкомату по просп. Шевченка, 15 у м. Суми на загальну суму 9 000 грн. та перераховано банку 359,97 грн. у якості комісії за зняття готівки. Позивач відразу зателефонувала до відповідача та повідомила про несанкціоноване зняття готівки, а також звернулася до правоохоронних органів, внаслідок чого 06 вересня 2016 року було порушено кримінальне провадження. В подальшому банк нараховував відсотки, а тому сторони уклали 31 березня 2015 року додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до якої заборгованість зменшили до 8 900 грн., яке позивач сплатила 31 березня 2015 року.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила: визнати недійсними умови кредитного договору від 22 червня 2006 року в частині; визнати недійсною додаткову угоду від 31 березня 2015 року до кредитного договору.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 01 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 26 серпня 2016 року, позов задоволено частково. Визнано недійсною додаткову угоду № 1 від 31 березня 2015 року до кредитного договору від 22 червня 2006 року. У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати вказані судові рішення в частині задоволених позовних вимог та передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

У решті судові рішення не оскаржуються, а тому судом касаційної інстанції в силу норм ч. 1 ст. 335 ЦПК України не переглядаються.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов в частині позовних вимог про визнання додаткової угоди недійсною, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відсутні докази про вчинення позивачем неправомірних дій щодо передання кредитної картки та ПІН-коду іншим особам, а тому наявні правові підстави для визнання додаткової угоди недійсною.

Проте з такими висновками судів повністю погодитися не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що правовідносини між сторонами з приводу користування кредитними коштами за платіжною карткою виникли з червня 2006 року, а 30 липня 2013 року в продовження дії договору позивачем отримано нову платіжну картку з лімітом до 11 000 грн.

05 вересня 2014 року о 23.06 год. відбулось зняття коштів з вказаної кредитної картки через банкомат, розташований по просп. Шевченка, 15 у м. Суми.

Зняття 9 000 грн. відбулось внаслідок трьох аналогічних операцій через незначні проміжки часу по 3 000 грн., про що повідомлялось позивачку смс-повідомленням.

У період зняття коштів ОСОБА_3 знаходилась на робочому місці у Сумській клінічній дитячій лікарні і, отримавши повідомлення, зателефонувала до колл-центру банку, після чого картка була заблокована.

Крім того, позивач 06 вересня 2014 року звернулась із заявою щодо неправомірного заволодіння її коштами з карткового рахунку до Сумського МВ УМВС України в Сумській області, що підтверджується протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення.

Як вбачається з уточненої позовної заяви (а. с. 60-62), ОСОБА_3 просила визнати недійсною додаткову угоду від 31 березня 2015 року до кредитного договору та умови кредитного договору від 22 червня 2006 року, визначені у пунктах 1.1.5.28 та 1.1.5.29 цього договору.

Обґрунтовуючи свої вимоги в частині визнання недійсною додаткової угоди до кредитного договору, позивач вказувала на те, що оскільки самостійно кошти з картки не знімала, то підстав для сплати коштів, пені, комісії не вбачає, отже додаткова угода є недійсною.

За змістом ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

За змістом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Як встановлено судами, між банком та позивачем була укладена додаткова угода від 31 березня 2015 року (а. с. 17), відповідно умов якої сторони узгодили про зменшення заборгованості в частині заборгованості по сплаті відсотків, комісії та пені, а також встановили, що на дату підписання цієї угоди заборгованість по кредитному договору складає 8 900 грн. Дата остаточного погашення заборгованості до договором - 02 квітня 2015 року. Всі інші умови кредитного договору, що не протирічать умовам цієї додаткової угоди, залишаються незмінними.

31 березня 2015 року ОСОБА_3 сплатила ПАТ КБ «ПриватБанк» 8 900 грн. (а. с. 18).

Отже, вказані вище дії позивача свідчать, що її волевиявлення було вільним та відповідало внутрішній волі.

Однак, суди визнали недійсною додаткову угоду, не вказавши, які норми права були порушенні при її укладенні.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Таким чином, суди попередніх інстанцій всупереч вимогам статей 213, 214 ЦПК України на вищенаведені положення закону та обставини справи уваги не звернули, не встановили фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, не вказали законних підстав недійсності спірного правочину, не перевірили та не спростували належними та допустимими доказами доводи відповідача, а тому дійшли передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову частково.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсною додаткової угоди до кредитного договору підлягають скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 335, 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 01 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 26 серпня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання недійсною додаткової угоди до кредитного договору скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

А.В. Маляренко

І.М. Фаловська