Провадження № 2/522/2153/17
Справа № 522/847/17
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2017 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

при секретарі Шевчик В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у спільної часткової власності,

В С Т А Н О В И В:

Позивач 16.01.2017 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, та згідно уточнень від 03.03.2017 року просив: визнати за ним, ОСОБА_1, право спільної часткової власності на 1/3 частку квартири, яка складається з трьох житлових кімнат, житловою площею 36,6 кв.м., загальною площею 54,5 кв.м., та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; виділити йому, ОСОБА_1, у натурі 2/3 частки спільного майна вказаної квартири.

В обґрунтування позову зазначив, що 30 вересня 1994 року за №304 Розпорядженням органу приватизації ОСОБА_2 була надана квартира загальною площею 54,50 кв.м., що розташована за адресою АДРЕСА_2. Вищезазначена квартира була надана в спільну часткову власністю ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1 - в рівних частках, мешкаючих у 3-х кімнатній квартирі. Уповноваженим власником квартири є ОСОБА_2 На підставі цього розпорядження 03.10.1994 року було видано свідоцтво про право власності на житло на квартиру загальною площею 54,50 кв.м., що розташована за адресою АДРЕСА_3, на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 та членам її сімї ОСОБА_3, ОСОБА_1 в рівних частках. 12.11.1996 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був розірваний (Свідоцтво - серія І-ЖД №044491). 08.04.1998 року Приморським районним судом було ухвалено рішення про розподіл спільного майна подружжя між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, відповідно до якого суд визначив виділіть у власність ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_4 жилу площу на суму 10 088,00 гри., а ОСОБА_2 а ОСОБА_1 на суму 20 176,00 грн.. 29.10.2015 року ОСОБА_3 помер. Позивач 15.08.2016 року прийняв спадщину за заповітом після померлого ОСОБА_3. Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15.08.2016р. ОСОБА_1 отримав 1/3 частину квартири, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Довженко, б. 10 -А, кв.21, яка складається з трьох житлових кімнат, житловою площею 36,6 кв.м., загальною площею 54,5 кв.м., яка належала спадкодавцю, ОСОБА_3, на підставі свідоцтва про право власності на житло №3194, виданого Одеською залізницею 03.10.1994 року в книзі 91 пр. - стор. 26-р. №197. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом зареєстровано в реєстрі за №310, приватним нотаріусом ОСОБА_4 ОМНО, спадкова справа №03/2016. На теперішній час між співвласниками, ОСОБА_2 та ОСОБА_1, виниклі непорозуміння та суперечки з приводу користування, утримання та збереження спірного майна і угоди про спосіб виділення в натурі його частки із сумісного спільного володіння не досягнуто, щодо користуванням квартирою, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Довженко, б. 10 -А, кв.21, яка складається з трьох житлових кімнат, житловою площею 36,6 кв.м., загальною площею 54,5 кв.м.. За вказаних обставин, позивач вимушений був звернутись до суду з дійсним позовом.

Ухвалою суду від 26.10.2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділення в натурі частки із спільної часткової власності та стягнення судових витрат були залишені без розгляду з підстав, передбачених п.5 ч.1 ст. 207 ЦПК України.

Від представник позивача ОСОБА_5 (по довіреності від 02.11.2016 року) надійшла до суду заява, згідно якої просив справу розглянути за його відсутності та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі. Також просив залишити без розгляду його клопотання про призначення у даній справі судової експертизи, про що також надав до суду письмову заяву.

Від представника відповідача ОСОБА_6 (по довіреності від 03.07.2017 року) надійшла до суду заява, згідно якої позовні вимоги ОСОБА_1 визнали у повному обсязі та вважають за можливе задовольнити його позов, визнавши за ОСОБА_1, право спільної часткової власності на 1/3 частку квартири, яка складається з трьох житлових кімнат, житловою площею 36,6 кв.м., загальною площею 54,5 кв.м., та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Просив розгляд справи провести за його відсутності.

Згідно ст.197 ЦПК України у разі неявки всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу не здійснюється.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Як розяснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, з урахуванням визнання відповідачем позовних вимог, приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 30 вересня 1994 року за Розпорядженням органу приватизації №304 ОСОБА_2 була надана квартира загальною площею 54,50 кв.м., що розташована за адресою АДРЕСА_2.

Вищезазначена квартира була надана в спільну часткову власністю ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1 - в рівних частках, мешкаючих у 3-х кімнатній квартирі. Уповноваженим власником квартири є ОСОБА_2

На підставі цього розпорядження 03.10.1994 року було видано свідоцтво про право власності на житло на квартиру загальною площею 54,50 кв.м., що розташована за адресою АДРЕСА_3, на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 та членам її сімї ОСОБА_3, ОСОБА_1 в рівних частках. Право власності було зареєстровано в Одеському між міському бюро технічної інвентаризації 02.11.1994 року (запис 197 стр.26 кн.91пр).

12.11.1996 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був розірваний (свідоцтво про розірвання шлюбу серія І-ЖД №044491).

Приморським районним судом м. Одеси 08.04.1998 року було ухвалено рішення по справі №253 про розподіл спільного майна подружжя між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, відповідно до якого суд визначив виділіть у власність ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_4 жилу площу на суму 10 088,00 гри., а ОСОБА_2, а ОСОБА_1 на суму 20 176,00 грн..

ОСОБА_3 помер 29 жовтня 2015 року, відносно майна померлого була заведена спадкова справа №03/2016.

Позивач 15.08.2016 року прийняв спадщину за заповітом після померлого ОСОБА_3 та згідно Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15.08.2016р., зареєстрованого приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_4 за №310, ОСОБА_1 отримав 1/3 частину квартири, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Довженко, б. 10 -А, кв.21, яка складається з трьох житлових кімнат, житловою площею 36,6 кв.м., загальною площею 54,5 кв.м., яка належала спадкодавцю, ОСОБА_3, на підставі свідоцтва про право власності на житло №3194, виданого Одеською залізницею 03.10.1994 року в книзі 91 пр. - стор. 26-р. №197.

Право власності позивача на 1/3 частки вказаної квартири було зареєстровано приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_4 15.08.2016 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №75197721 від 08.12.2016 року.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Вищевказане положення деталізується в ст. 317 ЦК України, де вказано, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

У ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

На підставі ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до положень ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтями 1217, 1258 ЦК України, передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Ст. 1223 ЦК України передбачає, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст.10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 4 ст.10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України.

Відповідно до ч.1ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З урахуванням встановлених за розглядом справи обставин, суд вбачає, що позивач набув право власності на спірну частку квартири у порядку та з підстав, передбачених чинним законодавством.

Судом встановлено, що визнання ОСОБА_2 позову не порушує права інших осіб, не суперечить закону.

Отже, з огляду на вищевикладене, суд вбачає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та вважає за можливе їх задовольнити, визнавши за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на 1/3 частку квартири, яка складається з трьох житлових кімнат, житловою площею 36,6 кв.м., загальною площею 54,5 кв.м., та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Керуючись ст.. ст.15,16, 316-319, 321, 392, 1216, 1217. 1223, 1258 ЦК України, ст.. 10, 11, 57-61, 174, 179, 197, 209,212-215, 218 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у спільної часткової власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1) право спільної часткової власності на 1/3 частку квартири, яка складається з трьох житлових кімнат, житловою площею 36,6 кв.м., загальною площею 54,5 кв.м., та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд міста ОСОБА_6 протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Домусчі Л.В.