Справа №478/204/17 20.11.2017 20.11.2017 20.11.2017
Справа №478/204/17 Головуючий першої інстанції Томашевський О.О.
Провадження №22-ц/784/2137/17 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Ухвала

Іменем України

20 листопада 2017 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Тищенком Л.С.,

за участі: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представників відповідачів - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка подана через її представника ОСОБА_3, рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 05 вересня 2017 року, з урахуванням додаткового рішення того ж суду від 19 жовтня 2017 року, ухвалених у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Володимирське» та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також сум, що належать до виплати при звільненні,

УСТАНОВИЛА:

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Державного підприємства «Володимирське» (далі - ДП «Володимирське») та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та сум, що належать до виплати при звільненні (компенсація за невикористані відгули, доплата за роботу у вихідні дні, компенсація за невикористану відпустку, а також заробітна плата за відпрацьовані дні у січні 2017 року).

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 20 квітня 2016 року ОСОБА_2 працювала на посаді виноградаря у ДП «Володимирське», а з 01 вересня 2016 року була переведена на посаду начальника господарського відділу вищезазначеного підприємства.

06 січня 2017 року позивач подала інспектору відділу кадрів ДП «Володимирське» заяву, в якій посилаючись на постійне приниження її честі, гідності та ділової репутації та переїзд на нове місце проживання, просила звільнити її з займаної посади з 06 січня 2017 року.

На підставі вищезазначеної заяви наказом №4-К від 10 січня 2017 року, виданим в.о. директора ДП «Володимирське» ОСОБА_6, ОСОБА_2 було звільнено.

Разом з тим, позивач вважає своє звільнення незаконним через те, що відповідачем були порушені вимоги діючого законодавства при її звільненні.

Так, заява про звільнення не відповідала її волевиявленню, оскільки написана нею під тиском і примусом з боку в.о. директора ДП «Володимирське» ОСОБА_6

Крім того, як на думку позивача, наказ про звільнення підписаний в.о. директора ДП «Володимирське», який не мав на це відповідних повноважень, оскільки листом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області від 12 липня 2017 року останнього було обмежено у правах, у тому числі в частині звільнення працівників підприємства.

Також, не було дотримано норм чинного трудового законодавства, а саме не перевірено офіційні документи, що підтверджували факт зміни позивачем місця проживання, а від так двотижневий термін відпрацювання був обовязковим, проте ОСОБА_2 звільнено до закінчення цього строку. Також у день звільнення з позивачем не було проведено повний розрахунок.

Посилаючись на викладені обставини, уточнив свої позовні вимоги, ОСОБА_2 просила скасувати наказ №4-К від 10 січня 2017 року «Про звільнення», виданий в.о. директора ДП «Володимирське» ОСОБА_6, поновити її на роботі на посаді начальника господарського відділу ДП «Володимирське», відшкодувати середній заробіток за час вимушеного прогулу та донарахувати виплати в частині нарахування компенсації за невикористані відгули, доплати за роботу у вихідні дні, компенсації за невикористану відпустку, а також заробітну плату за відпрацьовані дні в січні 2017 року.

Представник відповідача ДП «Володимирське» проти задоволення позову заперечував. Зазначав, що в.о. директора ДП «Володимирське» обмежений у звільнені працівників саме з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а не з ініціативи працівника. При цьому, посилання позивача на обовязкове відпрацювання нею двотижневого терміну є хибним, оскільки, при досягненні згоди, працівника може бути звільнено у визначений ним строк. Щодо розрахунку при звільнені, то, так як ОСОБА_2 була відсутня в день звільнення 10 січня 2017 року на робочому місці, то такий розрахунок було проведено 25 січня 2017 року. Стосовно самої заяви про звільнення, то позивачем не надано жодних допустимих доказів на підтвердження її доводів, що заяву написано під тиском і примусом керівництва підприємства.

Відповідач ОСОБА_7 відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області надав до суду письмові пояснення, в яких зазначив, що до їх повноважень кадрові питання ДП «Володимирське» не входять.

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 05 вересня 2017 року, з урахуванням додаткового рішення того ж суду від 19 жовтня 2017 року, у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, яка подана її представником ОСОБА_3, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про скасування наказу про звільнення і поновити її на посаді, а також стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішення суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення сум, що належать працівнику до виплати при звільненні (компенсація за невикористані відгули, доплата за роботу у вихідні дні, компенсація за невикористану відпустку, а також заробітна плата за відпрацьовані дні у січні 2017 року) сторонами не оскаржується, а тому відповідно до положень ст.303 ЦПК України колегією суддів в цій частині не переглядається.

Перевіривши правильність рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив із того, що відсутні правові підстави для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду з огляду на наступне.

За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом процесуальних норм (ст.ст.3,15 ЦПК України) обєктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме вони є підставою для звернення особи за захистом із застосуванням відповідного способу захисту. Аналогічні роз'яснення містить п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.1,2 ст.3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

За ст.124 Конституції України та ст.14 ЦПК України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ст.43 Конституції України, постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» - кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб, а також гарантує працездатному населенню у працездатному віці в Україні - добровільність праці, вибір або зміну професії та виду діяльності; захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сімї відповідно до медичного висновку або інвалідом І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

По справах про звільнення за ст.38 КЗпП України суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст.38 КЗпП України строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення.

Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.4 ст.24 КЗпП України).

Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.

Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, нормами КЗпП України прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок - виплатити всі суми, що належать йому; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 працювала на посаді виноградаря ДП «Володимирське» починаючи з 20 квітня 2016 року.

З 01 вересня 2016 року на підставі наказу №61-К від 01 вересня 2016 року позивач була переведена з посади виноградаря ДП «Володимирське» на посаду начальника господарського відділу цього ж підприємства (а.с.18,181, том 1)

06 січня 2017 року ОСОБА_2 подала на імя в.о. директора ДП «Володимирське» ОСОБА_6 заяву про звільнення з займаної посади у звязку з постійним приниженням її честі, гідності та ділової репутації в.о. директора ДП «Володимирське» ОСОБА_6, а також у звязку з переїздом на нове місце проживання, з 06 січня 2017 року. Вказана заява зареєстрована за вхідним №5 від 06 січня 2017 року (а.с.19, том 1).

Наказом №4-К від 10 січня 2017 року «Про звільнення» начальника господарського відділу ОСОБА_2 звільнено з займаної посади за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України з 10 січня 2017 року (а.с.43, том 1).

Цього ж дня в.о. директора «Володимирське» ОСОБА_6, інспектором відділу кадрів ОСОБА_8 та охоронником підприємства ОСОБА_9 складено акт про відсутність ОСОБА_2 на робочому місці 10 січня 2017 року з 08 год. 00 хв. до 17 год. 00 хв. (а.с.47, том 1).

При цьому, позивач свою заяву про звільнення не відкликала та на роботу після спливу строку, в який вона просила про звільнення, тобто 10 січня 2017 року не вийшла (протилежного не встановлено).

Відповідно до розрахункового листа за січень 2017 року та відомості на виплату грошей за січень 2017 року, з позивачем проведено розрахунок в звязку із звільненням та виплачено кошти в сумі 3 908 грн. 66 коп. (а.с.25, 51-52 том 1).

Згідно довідки ДП «Володимирське» від 11 квітня 2017 року за №94 слідує, що станом на 11 квітня 2017 року заборгованості по заробітній платі перед ОСОБА_2 немає (а.с.106 том 1).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині скасування наказу про звільнення та поновленні на роботі, районний суд виходив з того, що звільнення ОСОБА_2 з займаної посади було проведено з дотриманням вимог чинного трудового законодавства.

Колегія суддів погоджується з такими висновком суду виходячи з наступного.

Так, як зазначено в заяві позивача про звільнення, остання просила про звільнення саме з 06 січня 2017 року, проте у вказаний день звільнення не відбулось. Починаючи з 07 січня по 09 січня 2017 року включно були святкові не робочі дні.

Із змісту наказу про звільнення позивача убачається, що його було видано 10 січня 2017 року з зазначенням підстави звільнення - заява позивача від 06 січня 2017 року.

Отже, через те, що звільнення ОСОБА_2 06 січня 2017 року, відповідно до її заяви, не відбулося, а в наступний робочий день 10 січня 2017 року остання не продовжувала працювати та на роботу не зявилась, у звязку з чим у роботодавця були відсутні підстави вважати трудовий договір продовженим, то наказ про звільнення є правомірним та правових підстав для поновлення на роботі не вбачається. При цьому, само по собі звільнення 10 січня 2017 року, а не 06 січня 2017 року не впливає на законність такого звільнення позивача.

Саме з цього виходив і районний суд відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, зазначивши, що позивач свою заяву про звільнення не відкликала та на роботу після спливу строку, в який вона просила про звільнення, не вийшла.

Твердження позивача про те, що 10 січня 2017 року вона виходила на роботу, але її не допустили на підприємство нічим не підтверджені, та спростовується актом про відсутність ОСОБА_2 на робочому місці 10 січня 2017 року з 08 год. 00 хв. до 17 год. 00 хв.

Пояснення свідка ОСОБА_10, на які посилається позивач, як на підтвердження своїх доводів, колегія суддів також не приймає до уваги, оскільки з пояснень зазначеного свідка слідує, що позивачка прийшла на роботу 09 січня 2017 року, однак оскільки розпорядженням керівника підприємства у вихідний день на територію підприємства нікого не допускалось, то їй також було відмовлено.

При цьому, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що керівництво ДП «Володимирське» примусило позивача написати вищезазначену заяву про звільнення останньою не надано та районним судом не встановлено.

Також, відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції правильно зазначив, що двотижневий строк для попередження, який на думку позивача, мав бути дотриманий, у даному випадку не повинен застосовуватися, оскільки є лише гарантією власника підприємства, організації, установи для заміни працівника на цій посаді.

Окрім того, видаючи наказ про звільнення ОСОБА_2 з роботи, в.о. директора підприємства діяв відповідно до вимог чинного трудового законодавства та Статуту ДП «Володимирське».

За такого, оскільки відсутні підстави для поновлення позивача на посаді, то як наслідок, відсутні і підстави для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Отже, з системно - логічного аналізу викладених вище обставин, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню, що вірно констатував і суд першої інстанції.

Аргументи особи, яка подала апеляційну скаргу, щодо упередженості і зацікавленості судді є безпідставними, тому що сам по собі факт участі цього суді в розгляді справи, рішення по якій не було прийнято, не може свідчити про зацікавленість в результатах даної справи або викликати сумнів в його об'єктивності. До того ж при розгляді справи в суді першої інстанції позивач заяву про відвід судді не подавала.

Інші обставини, на які містяться посилання в апеляційній скарзі, судом першої інстанції при розгляді справи перевірялись. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків районного суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а лише зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку відповідно до вимог ст.212 ЦПК України та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції по їх оцінці.

Оскільки, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, то підстав для його скасування в оскаржуваній частині не вбачається.

Керуючись ст.ст.303,308,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка подана через її представника ОСОБА_3, відхилити, а рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 05 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

ОСОБА_11