Провадження № 2/200/3356/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

"14" серпня 2017 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого-судді: Женеску Е.В.

за участю секретаря: Санжаровської Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської ради про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна в порядку спадкування за законом,-

ВСТАНОВИВ:

29 червня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Дніпропетровської міської ради про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позову посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер дід позивачки ОСОБА_2. Спадкоємцем за законом першої черги після його смерті був батько позивачки, як його син - ОСОБА_3. Спадковим майном після його смерті ОСОБА_2 було домоволодіння АДРЕСА_1. Батько позивачки ОСОБА_3 фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, бо був прописаний та проживав на момент смерті спадкодавця разом зі спадкодавцем в житловому будинку АДРЕСА_1. Тобто, батько позивачки ОСОБА_3 вважається такими, що фактично вступив у володіння спадковим майном, тобто прийняв спадщину після смерті свого батька ОСОБА_2, але у встановленому законом порядку не зареєстрував його. ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2. після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно. Спадкоємцем за законом першої черги після смерті ОСОБА_3 є позивачка, як його донька, яка фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, бо була прописана та проживала на момент смерті спадкодавця ОСОБА_3 разом зі спадкодавцем в житловому будинку АДРЕСА_1. В 2015 році позивачка звернулась до нотаріальної контори з заявою про документальне оформлення прийнятої спадщини після смерті батька ОСОБА_3, на що отримала відмову у посвідченні нотаріальної дії. Відмова мотивована тим, що реєстрація права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 не проводилась.

З огляду на викладене, позивачка просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 батька ОСОБА_3, на домоволодіння АДРЕСА_1, яке складається з: - житловий будинок літ. А-1 з прибудовами літ. А1-1, літ. А-1 заг. площею 43,2 кв.м.;- житловий будинок літ. Г-1 з прибудовою літ. г загальною площею 33,6 кв.м.; - надвірні будівлі, які складаються з убиральні літ. В, душу літ. Ж, оглядової ями під Д, гаражу літ. Д, подрібу під Д, інші споруди №1-8,1.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з'явилась, надала суду заяву, у якій просила розглянути справу у її відсутність та задовольнити заявлені вимоги, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала.

Представник відповідача Дніпровської міської ради в судове засідання не з'явився, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином.

Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 серпня 2017 року постановлено розглядати справу заочно на підставі наявних доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і запереченні сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено наступне.

ОСОБА_3 є батьком позивачки ОСОБА_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження, Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 28 липня 2015 року, копіями свідоцтв про розірвання шлюбу та про укладення шлюбу.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

Спадковим майном після його смерті залишилось домоволодіння за адресою АДРЕСА_1.

Земельна ділянка площею 600 кв.м. під домоволодінням для індивідуального будівництва по АДРЕСА_1 виділена Рішенням виконкому Жовтневої Райради депутатів у м. Дніпропетровську №29/1080 від 04.09.1951 року ОСОБА_2 - діду позивачки.

Під індивідуальне житлове будівництво забудовника ОСОБА_2 земельну ділянку відведено Актом відводу земельної ділянки від 18.10.1951 року Управління головного архітектора м. Дніпропетровська. Будівництво домоволодіння закінчено в 1952 році та прийнято в експлуатацію виконавчим комітетом Дніпропетровської обласної ради депутатів трудящих за актом приймання індивідуального домоволодіння. Домоволодіння складалося з житлового будинку загальною площею 47,0 кв.м., житловою площею 20,0 кв.м., сараю, вбиральні вигрібного типу. Актом обласного інвентарбюро від 23.01.1968 року встановлено, що домоволодіння повністю належить ОСОБА_2 на праві особистої власності згідно будівництва. Тобто, дід позивачки ОСОБА_2 23.01.1968р. набув прав власності на вищезазначене домоволодіння.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_2, виданим Кіровським ЗАГС м. Дніпропетровська.

Факт родинних відносин ОСОБА_2 з його сином ОСОБА_3, підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження від 28.07.2015 року, виданим Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції.

Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, яка складалася з домоволодіння по АДРЕСА_1.

За змістом статті 524 ЦК Української РСР, який був чинним на час смерті спадкодавця ОСОБА_2, (ІНФОРМАЦІЯ_1) спадкоємство здійснювалось за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом мало місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Заповіту ОСОБА_2 не залишив, відповідно, належне йому майно успадковувалось за законом.

Відповідно до ст. 529 ЦК Української РСР (1963 року), який був чинним на час смерті спадкодавця ОСОБА_2, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних долях діти (в тому числі усиновлені), подружжя та батьки (усиновителі) померлого.

Спадкоємцем за законом першої черги після смерті ОСОБА_2 був лише його син - ОСОБА_3.

Відповідно до положень ст. 549 ЦК Української РСР (1963 року) спадкоємець визнається таким, що прийняв спадок у наступних випадках: 1) коли він фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном; 2) коли він подав нотаріальному органу по місцю відкриття спадку заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

ОСОБА_3 був прописаний та проживав на момент смерті ОСОБА_2 в житловому будинку АДРЕСА_1, що підтверджується Довідкою від 01.06.2016 року Голови квартального комітету №13 Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради .

Заяви про відмову від спадщини після смерті свого батька ОСОБА_2, ОСОБА_3 не подавав.

Тобто, ОСОБА_3 вважається такими, що фактично вступив у володіння спадковим майном, відповідно до вимог ст. 549 ЦК Української РСР (1963 року).

Спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями 529-535 ЦК Української РСР.

Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов'язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності.

Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

Судом встановлено, що будівництво спірного домоволодіння розпочато у 1951 році, завершено - у 1952 році.

У 1952 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ) та прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року Постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель державного лісового фонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Зазначені правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 4, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності. Будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої ради депутатів трудящих. Реєстрація здійснювалась на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Зокрема, за пунктом 12 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

Таким чином суд доходить висновку про те, що з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого ОСОБА_2 у 1952 році житлового будинку він набув статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року він набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном.

Судом встановлено, що будівництво домоволодіння відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво (тобто не є самовільним будівництвом у розумінні статті 105 ЦК Української РСР) і що на момент смерті спадкодавця цей будинок був повністю збудований і прийнятий в експлуатацію.

ОСОБА_3 фактично прийняв спадщину після смерті свого батька ОСОБА_2, але у встановленому законом порядку його не зареєстрував.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_3, виданим відділом реєстрації смерті в місті Дніпропетровську Дніпропетровського обласного управління юстиції.

Факт родинних відносин ОСОБА_3 з ОСОБА_1 підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_4 від 31 липня 1962р., виданим Жовтневим районним бюро ЗАГС м. Дніпропетровська.

Після укладення шлюбу позивачка змінила прізвище з «ОСОБА_1» на «ОСОБА_1», що підтверджується витягом з Державної реєстрації актів цивільного стану громадян про шлюб, щодо шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_1, №6 виданим Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції 28.07.2015р.

02.10.1984 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу НОМЕР_5, виданим Бабушкінським відділом ЗАГС м. Дніпропетровська.

В подальшому позивачка вдруге уклала шлюб та змінила прізвище з «ОСОБА_1» на «ОСОБА_1», що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_6, виданим відділом ЗАГС Бабушкінського райвиконкому м. Дніпропетровська.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 батька позивачки ОСОБА_3 відкрилася спадщина на належне йому майно, яке складалось з домоволодіння.

За змістом статті 524 ЦК Української РСР, який був чинним на час смерті спадкодавця ОСОБА_3, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Заповіту ОСОБА_3 не складав. Відповідно до ст. 529 ЦК Української РСР (1963 року), який був чинним на час смерті спадкодавця, при спадкоємстві за законом першої черги є, в рівних долях діти (в тому числі усиновлені), подружжя та батьки (усиновителі) померлого.

Спадкоємцем за законом першої черги після смерті ОСОБА_3 є позивачка, як його донька.

Відповідно до положень ст. 549 ЦК Української РСР (1963 року) спадкоємець визнається таким, що прийняв спадок у наступних випадках: 1) коли він фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном; 2) коли він подав нотаріальному органу по місцю відкриття спадку заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 був прописаний та проживав на момент смерті в житловому будинку АДРЕСА_1, разом з ним фактично проживала та була зареєстрована позивачка ОСОБА_1, що підтверджується Довідкою від 28.03.2016 року квартального комітету №13 Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради, що є підставою вважати позивачку такою, що фактично вступила у володіння спадковим майном, відповідно до вимог ст. 549 ЦК Української РСР (1963 року).

В 2015 році позивачка звернулася до нотаріальної контори з заявою про документальне оформлення прийнятої спадщини після смерті батька ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 09.03.2016 року, винесеною державним нотаріусом Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Черновською Л.Г., ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, в зв'язку з відсутністю зареєстрованого у встановленому законодавством порядку документа, що підтверджує право власності спадкодавця ОСОБА_3 на домоволодіння.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом (ч. 1, 2 ст. 524 ЦК УРСР).

Згідно з ч.1 ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

Положеннями ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені положення також закріплені і в Цивільному кодексі України. Так, відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

У відповідності до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частинами 1, 3 статті 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до п.п.14.15, 4.18 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Відповідно до ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

За нормами ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України право власності на інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, та відповідно до ч.4 ст. 334 ЦК України: права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним особам.

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться лише на підставі: договорів, укладених у порядку, встановленому законом; свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; рішень судів, що набрали законної сили; інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації разом із заявою.

Відповідно до п.п.14.15, 4.18 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Відповідно до п.23 Постанови №7 Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа (фізична, юридична) має конституційне право на судовий засіб захисту.

Таким чином, в зв'язку з тим, що оформити свої спадкові права у нотаріальному порядку позивач ОСОБА_1 не має можливості, її права підлягають судовому захисту.

Тому суд вважає, що позивачем ОСОБА_1 обрано вірний спосіб захисту права, а позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню в судовому порядку.

Суд зазначає, що відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради від 07.09.2016 року № 39/13, у зв'язку з перейменуванням міста Дніпропетровська на місто Дніпро Дніпропетровська міська рада є Дніпровською міською радою.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 3-5, 14, 30, 38, 40, 88, 209, 212-215, 224 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна в порядку спадкування за законом - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) право власності на домоволодіння АДРЕСА_1, яке складається з: житлового будинку літ. А-1 з прибудовами літ. А1-1, літ. А-1 заг. площею 43,2 кв.м.; житлового будинку літ. Г-1 з прибудовою літ. г загальною площею 33,6 кв.м.; надвірних будівель, які складаються з убиральні літ. В, душу літ. Ж, оглядової ями під Д, гаражу літ. Д, подрібу під Д, інші споруди №1-8,1, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий-суддя: Е.В. Женеску