Справа № 431/4838/16-ц
Провадження № 22ц/782/175/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2017 року, липня місяця, 05-го дня колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі: головуючого судді Яреська А.В., суддів Коновалової В.А., Коротенка Є.В., за участю секретаря: Козубської А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області у місті Сєвєродонецьку цивільну справу за апеляційною скаргою керівника Миргородської місцевої прокуратури Полтавської області на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 15 листопада 2016 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3 про стягнення коштів та визнання права власності за умовами договору, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2016 року до Старобільського районного суду Луганської області надійшла позовна заява ОСОБА_4, ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення коштів та визнання права власності за умовами договору. Просили суд стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 1 500 000 грн. на користь ОСОБА_4 згідно умов договору безпроцентної позики від 02.01.2012 року; визнати за ОСОБА_1, право власності на будівлю торгового центру за адресою: Полтавська область, м. Миргород, вул. Гоголя, 147, приміщення 1 загальною площею 5484,5 м. кв.; визнати за ОСОБА_1 право власності на нежитлове приміщення (добудову торгового центру) за адресою: Полтавська область, м. Миргород, вул. Гоголя, 147, приміщення 5 загальною площею 2928,3 м. кв.; припинити право власності ОСОБА_2 на будівлю торгового центру за адресою: Полтавська область, м. Миргород, вул. Гоголя 147, приміщення 1 загальною площею 5484,5 м. кв.; припинити право власності ОСОБА_2 на нежитлове приміщення (добудову торгового центру) за адресою: Полтавська область, м. Миргород, вул. Гоголя, 147, приміщення 5 загальною площею 2928,3 м. кв.; судові витрати покласти на відповідачів. У подальшому, у судовому засіданні до розгляду справи по суті від представника позивача ОСОБА_4 ОСОБА_5 та відповідачів надійшла заява про визнання мирової угоди в частині вимог щодо стягнення коштів за договором позики текст якої виготовлено у вигляді самостійного документу і підписано сторонами. Ухвалою Старобільського районного суду Луганської області від 15 листопада 2016 року було визнано мирову угоду між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення коштів по цивільній справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення коштів та визнання права власності за умовами договорів. Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 15 листопада 2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про визнання права власності за умовами договору було задоволено. Було визнано за ОСОБА_1 право власності на будівлю торгового центру за адресою: Полтавська область, м. Миргород, вул. Гоголя, 147, приміщення 1 загальною площею 5 848,5 м.кв. Визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлове приміщення за адресою: Полтавська область, м. Миргород, вул. Гоголя. 147. приміщення 5 загальною площею 2928,3 м.кв. Припинено право власності ОСОБА_2 на будівлю торгового центру за адресою: Полтавська область, м. Миргород, вул. Гоголя. 147. приміщення 1 загальною площею 5 848,5 м.кв. Припинено право власності ОСОБА_2 на нежитлове приміщення за адресою: Полтавська область, м. Миргород, вул. Гоголя, 147. приміщення 5 загальною площею 2928.3 м.кв. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 6 890 гривень.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, керівником Миргородської місцевої прокуратури Полтавської області, що діє в інтересах держави в особі Виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області подана апеляційна скарга в якій, посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, апелянт просив суд скасувати оскаржуване рішення як незаконне, винесене із порушенням норм матеріального та процесуального права, постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідача, пояснення прокурора, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення. Статтею 213 ЦПК України визначено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Так, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення по справі дійшов до висновків про те, що факт надання грошей позивачем та виконання робіт відповідачем підтверджується, замовник підтвердив, що прийняв 90 % робіт виконаних підрядником згідно Договору (а.с.36). Пунктом 3.2. зазначеного договору було передбачено, що по закінченню всіх робіт, після введення об'єкту в експлуатацію. Підрядник протягом 10 днів зобов'язаний оформити належним чином право власності на збудований обєкт за Замовником. У відповідності до п.8.4. укладеного договору протягом 10 днів після підписання акту здачі-приймання Підрядник зобовязаний передати право власності на створений обєкт Замовнику, для чого зробити всі. передбачені чинним законодавством дії. Відповідно до ч.І ст. 530 ЦПК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно п. 5.3. договору кінцевий термін виконання предмету - договору - 31.12.2014 р. У відповідності до 5.4 договору після закінчення виконання робіт та здачі об'єкта в експлуатацію Підрядник зобов'язаний письмово повідомити Замовника про готовність обєкта та можливість оформлення права власності на Замовника протягом 24 годин. З пояснень представників позивача у судовому засіданні було встановлено, що 21.09.2016 позивачу стало відомо, що відповідач закінчив всі будівельні роботи Торгового центру «МИР», ввів його в експлуатацію, проте право власності на збудований об'єкт зареєстрував на своє імя. У теперішній час добровільно ОСОБА_2 відмовляється від виконання договірних обовязків, не приймає заходів для перереєстрації права власності на будівлю Торгового центру «МИР» на ОСОБА_1 За таких обставин суд першої інстанції визнав, що позивач законно набув право власності на об'єкт будівництва - будівлю торгового центру «Мир», а тому задовольнив позов у повному обсязі.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції, адже до них він дійшов із порушенням норм матеріального та процесуального права, без належного врахування усіх обставин справи та змісту правовідносин, що існують та виникли між сторонами та іншими зацікавленими особами. При цьому , визначаючи свою правову позицію колегія суддів враховує тут і висловлені Верховним судом України правові позиції 6-599цс17 від 31 травня 2017 року та 6-640цс17, які хоч і були винесені вже після винесення оскаржуваного рішення, проте стосуються виниклих правовідносин та підлягають застосуванню. Так, у них Верховним судом України було розяснено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 цього Кодексу). Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, які не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 цього Кодексу). Статтею 124 Конституції України визначено принцип обовязковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду. Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення. Ураховуючи особливості мети забезпечення позову, суд розглядає заяву про забезпечення позову у день її надходження, копія ухвали про забезпечення позову надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення. Така ухвала суду виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Крім того, навіть оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи (стаття 153 ЦПК України). Забезпечення позову по суті це обмеження субєктивних прав, свобод та інтересів відповідача або повязаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду і вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України). Отже, забезпечення позову по суті це обмеження субєктивних прав, свобод та інтересів відповідача або повязаних з ним інших осіб з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України) і що під час вирішення питання щодо визначення права власності на нього суд повинен був перевірити і те, чи не ставиться питання тут про зміну власника цього майна з метою унеможливити звернення стягнення на нього в порядку виконання судового рішення, з урахуванням тієї обставини, що таке відчуження здійснено під час дії заборони на його реалізацію (арешт) у порядку забезпечення позову, про яку боржнику було відомо, а відтак, чи правомірно укладено правочин про відчуження вказаного майна з огляду на неможливість виконання судового рішення про стягнення заборгованості й порушення прав кредитора шляхом позбавлення його можливості задовольнити свої вимоги за рахунок частки майна боржника.

Між тим, як вбачається з матеріалів справи ухвалою Миргородського міськрайонного суду ще від 09.02.2016 року у ході судового розгляду цивільної справи за позовом виконавчого комітету Миргородської міської ради до ОСОБА_2 з метою забезпечення позову накладене арешт на нежитлове приміщення за адресою: вул. Гоголя, 147, м Миргороді Полтавської області приміщення 5, загальною прощею 2928,3 кв.м., яке належить ОСОБА_2 на праві приватної власності. Про це обтяження 10.02.2016 було внесено запис до Державного реєстру прав та ш обтяжень. Забезпечення позову по суті це обмеження субєктивних прав, свобод та інтересів відповідача або повязаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду і вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України). У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна є наявною інформація про державну реєстрацію іпотечного договору № 997, виданого 22.06.2016 щодо обєкта нерухомого майна - будівлі торгівельного центру, розташованого за адресою м. Миргород, вул. Гоголя, 147, приміщення 1. Строком виконання основного зобовязання є 21.06.2021, розмір основного зобовязання 43771400 грн. Іпотекодержателем є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Земельний Капітал» (), іпотекодавцем - ОСОБА_2. Старобільський районний суд Луганської області, приймаючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та визнаючи за ним право власності на спірну будівлю торгового центру, не дослідив усі обставини щодо створення обєкту нерухомості, його державної реєстрації, наявності обтяжень, а також не обгрунтував, що наслідком невиконання чи неналежного виконання договору підряду є перехід права власності на збудований обєкт нерухомості до позивача.

Таким чином, суд першої інстанції не виконав своїх обовязків, визначених статтями 213,214,215 Цивільного процесуального кодексу України, що є обовязковим елементом справедливого судового розгляду (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та дійшов передчасного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позову. Враховує колегія судді в і ті обставини, що в силу вимог ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Стаття 876 ЦК України щодо визначення замовника власником обєкта будівництва застосовується лише у взаємозвязку зі статтею 331 цього Кодексу щодо вимоги обовязкової наявності права власності або права користування земельною ділянкою, на якій знаходиться нерухоме майно. В інших випадках відповідно до статті 376 ЦК України такі об'єкти будівництва та інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, а особа, яка його здійснила, не набуває права власності на нього. Разом з тим статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності. Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на певні обєкти, то суд при застосуванні цієї норми повинен був встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу, що не було здійснено судом при постановленні оспорюваного рішення, між тим колегія судді в визнає за таких обставин слушним доводи апелянта про те, що позивач у справі не довів, що саме він є власником спірного нерухомого майна і що це право оспорюється або не визнається відповідачем за тих обставин, що діючим законодавством не передбачено порядку виникнення права власності на новостворений обєкт нерухомості на підставі судового рішення, про що зауважував і Верховний Суд України у справі №6-244цс14. Колегія суддів погоджується із доводами апелянта щодо необхідності критично оцінити належність доказів, які наявні в матеріалах справи на підтвердження факту надання позивачем ОСОБА_1 коштів ОСОБА_2 на будівництво торгового центру, а саме акту звіряння взаємних розрахунків від 27.11.2014 та розписки ОСОБА_2 від 27.12.2011 про отримання коштів в сумі 24 млн. грн. при тому, що інших підтверджень факту передачі коштів від замовника ОСОБА_1 до підрядника ОСОБА_2 немає.

Оскільки відповідно до правил статті 328 ЦК набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на певні обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен був встановити і те, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.). Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не були позбавлені можливості розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. Ними могли вчинятися щодо вищевказаного нерухомого майна будь-які дії, які не суперечать закону, крім тих, що можуть завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, згідно із п.3 ч.1 ст.309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи, а відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Отже, судом першої інстанції супереч наявного судового арешту та заборони відчуження на підставі договору іпотеки, в порушення вищевказаним норм, вирішено питання про перехід права власності все це свідчить про неправомірність та необґрунтованість рішення суду, що підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права - із винесенням нового рішення по справі, яким у задоволенні позовних вимог слід відмовити через їх необґрунтованість .

Понесені прокурором витрати на оплату судового збору підлягають стягненню з позивача, сума витрат у 9179 грн. є підтвердженою належними та допустимими доказами.

З огляду на викладене вище та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314- 316 ЦПК України, колегія суддів судової палати,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу керівника Миргородської місцевої прокуратури Полтавської області на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 15 листопада 2016 року задовольнити.

Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 15 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за умовами договору відмовити, відмовити у визнанні права власності на будівлю торгового центру за адресою м. Миргород, вул. Гоголя, 147 приміщення 1 пл. 5848,5 кв.м., на нежитлове приміщення 5 загальною площею 2928,3 кв.м. за адресою м. Миргород, вул. Гоголя, 147, припиненні права власності ОСОБА_2 на будівлю торгового центру за адресою м. Миргород, вул. Гоголя, 147 приміщення 1 пл. 5848,5 кв.м., на нежитлове приміщення 5 загальною площею 2928,3 кв.м. за адресою м. Миргород, вул. Гоголя, 147.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь прокуратури Полтавської області 9179 грн.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий А.В. Яресько

Судді: В.А. Коновалова

ОСОБА_6