Справа № 369/7788/15-ц Головуючий у І інстанції Усатов Д. Д.
Провадження № 22-ц/780/58/17 Доповідач у 2 інстанції Голуб С. А.
Категорія 45 05.07.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

05 липня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Голуб С.А.,

суддів Таргоній Д.О., Приходька К.П.,

за участі секретаря Дрозда Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Сятошинського районного суду Київської області від 13 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

встановила:

У липні 2015 року ОСОБА_4 пред»явив в суді названий позов посилаючись на те, що він являється власником житлового будинку під номером АДРЕСА_1 по провулку Виноградний, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 25 грудня 2004 року серія НОМЕР_1.

У 1990 році його дочка ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_2. На момент укладення шлюбу у подружжя не було житла і тому ОСОБА_3 разом зі своєю сім»єю вимушена була проживати у будинку, який належить ОСОБА_4

16 липня 2014 року рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області шлюб між ОСОБА_3 та відповідачем - ОСОБА_2 - розірвано.

Однак після розлучення з ОСОБА_3, відповідач в добровільному порядку відмовляється залишати будинок, який належав ОСОБА_4 та виписатися з нього.

ОСОБА_4 наголошував, що відповідач постійно вчиняє сварки, що приносить йому лише негативні емоції та душевні страждання. Відповідач зловживає спиртними напоями, не працює, внаслідок таких дій відповідача, родина ОСОБА_4 постійно знаходиться у психологічній напрузі та тривозі.

ОСОБА_4 зазначає, що він та його донька неодноразово зверталися в райвідділ міліції із заявами, щодо такої поведінки відповідача, пропонували йому добровільно залишити будинок позивача, однак відповідач не реагує ні на заходи, що вживаються працівниками міліції, ні на прохання ОСОБА_4

Після численних сварок відповідач облаштував альтанку, що знаходиться на подвір»ї будинку, під свій будинок та почав там проживати. Відповідач користується житлово-комунальними послугами проте, не сплачує рахунки за їх споживання.

Також, ОСОБА_4 наголошував на тому, що відповідач вселявся в будинок як член сім»ї власника, проте на сьогоднішній день він не є членом сім»ї, а тому право користування житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права відбувається згідно ст. 405, 406 ЦК України.

Посилаючись на викладене вище, ОСОБА_4 просив суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 квітня 2016 року позов задоволено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд не встановив обставини, що мають значення для справи. Зокрема не погоджується із тим, що суд задовольняючи позов виходив з того, що відповідач більше року без поважних причин не проживає у спірному будинку, не є членом сім»ї позивача та між ними склались неприязні стосунки. Вважає, що суд не врахував того, що відповідач був позбавлений можливості проживати в будинку оскільки його бувша дружина ОСОБА_3 вигнала його з будинку і він змушений був проживати в господарській споруді, яка знаходиться біля будинку. При цьому наголошує на тому, що він зв»язок із житлом не втрачав, користувався будинком для задоволення власних потреб, зберігав в ньому свої речі, уклав відповідну угоду про вивіз сміття з подвір'я.

Враховуючи викладене в апеляційній скарзі, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

У зв»язку із смертю позивача ОСОБА_4 11 травня 2016 року, ухвалою колегії суддів від 28 березня 2017 року до участі у справі в якості позивача була залучена його правонаступник спадкоємець ОСОБА_3.

Сторони в судове засідання не з»явились. Судові повістки неодноразово надіслані на адресу ОСОБА_3 повертались до суду без вручення із зазначенням таких причин невручення, як відмова адресата від отримання, а також закінчення терміну зберігання.

ОСОБА_2 про дату, час та місце судового засідання належним чином повідомлений.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 являвся власником житлового будинку під номером АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_1 від 25.12.2004 р.

Відповідно до довідки за формою - 3 виданої Лісниківською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області у вказаному будинку зареєстрований ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7

Відповідач ОСОБА_7 та донька позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 24 листопада 1990 року.

Рішенням судді Києво-Святошинського району суду Київської області від 16.07.2014 року шлюб між донькою позивача - ОСОБА_3 та відповідачем - ОСОБА_2 - розірвано.

Із висновків дільничного інспектора міліції Києво-Святошинського районного відділу міліції Київської області від 23 січня 2015 року та від 20 червня 2015 за письмовою заявою від гр. ОСОБА_2 між сторонами по справі склались неприязні стосунки.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не оспорює право власності ОСОБА_4 на домоволодіння, за місцем реєстрації у будинку не проживає більше року без поважних причин, витрати пов'язані з утриманням будинку та сплатою послуг за житлово-комунальні послуги не несе, а тому в силу ст. 71 ЖК УРСР та ч. 2 ст. 405 ЦК України є таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням.

Проте суд першої інстанції прийшов до таких висновків з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Порушення норм процесуального права виявилось в тому, що суд не визначив правові підстави позову, внаслідок чого неправильно застосував норми матеріального права.

ОСОБА_4 обґрунтовував свій позов тим, що з відповідачем у нього склались неприязні відносини, а тому внаслідок неправомірної поведінки відповідача від відчуває постійний дискомфорт та напругу, не може користуватись своїм будинком. ОСОБА_4, як власник будинку, просив суд захистити його право власності на будинок від порушень, не позбавлених із позбавленням володіння шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування будинком.

При цьому позивач також у позовній заяві зазначив не тільки статті Цивільного кодексу України, які регулюють захист права власності і право на користування чужим майном членів сім»ї власника , а також норми Житлового кодексу УРСР.

Оскільки підставою позову є не норма права, на яку посилається позивач, а ті обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, суду першої інстанції необхідно було визначитись з яких підстав заявлений позов, після цього визначити правовідносини, які склались між сторонами і після цього застосувати норми матеріального права, які ці правовідносини регулюють.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном .

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зміст ст. 405 ЦК України передбачає, що члени сім 'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом. Право користування житлом втрачає член сім'ї власника у разі відсутності без поважних причин понад один рік.

Тобто законодавством передбачено лише для членів сім»ї власника (яким відповідач не є) визнання такими, що втратили право користування житлом і лише при одній умові, а саме відсутність без поважних причин понад один рік.

Крім того, з аналізу норм ст.. 71 ЖК України, ч.2 ст. 405 ЦК України вбачається, що визнання таким, що втратив право користування житлом може бути застосоване лише до особи, яка має право на користування, але певний час таким правом не користується, тобто не проживає в будинку.

Разом із тим, в даній справі встановлено, що відповідач користується будинком і проживає на території домоволодіння, а тому він не може бути визнаний таким, що втратив право на користування будинком на підставі ч.2 ст. 405 ЦК України.

Тому в даному випадку власник повинен звертатися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні правом власності, і обрати спосіб, яким цей захист може бути здійснений, а не з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, оскільки такий спосіб як не передбачений законом, так і не може захистити право власника на користування житлом.

Таким чином, суд першої інстанції помилково встановлював обставини щодо поважності причин проживання чи не проживання відповідача в будинку і, встановивши ці обставини, задовольнив позов з підстав непроживання відповідача в будинку протягом року, хоча цими обставинами позивач свій позов не обґрунтовував.

Судова колегія вважає, що передбачених ст. ст. 71, 163 ЖК України, ст. ст. 391, 396, ч.2 ст. 405 ЦК України підстав для задоволення позову у справі не встановлено. Позивачем не доведено, що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушуються його право власності чи законного володіння. Вимоги про припинення сервітуту ОСОБА_2 на спірне житло за п. 4 ч.ч. 1, 2 ст. 406 ЦК України у зв'язку із припиненням обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту (розірвання шлюбу) власник будинку у суді не заявляв.

Враховуючи наведене, судова колегія вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити/

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 квітня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_8 про визнання таким,що втратив право користування житловим приміщенням відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: