Справа № 362/2707/17 Головуючий у І інстанції Корнієнко С. В.
Провадження № 22-ц/780/4681/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 08.11.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

8 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Кашперської Т.Ц., Сушко Л.П.,

за участю секретаря : Волошина В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» на заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 24 липня 2017 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про звернення стягнення на предмет іпотеки,

у с т а н о в и л а:

У травні 2017 ТОВ «ФК «Позика» звернулося до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 12 вересня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 60 000,00 дол. США для поточних потреб зі сплатою 16,00 % річних та з кінцевим строком повернення до 28 вересня 2013 року.

В забезпечення виконання зобовязань за цим договором 12 вересня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір № 15700, згідно якого відповідач передала в іпотеку банку належну їй на праві власності нежитлову будівлю мясопереробний комплекс МК, загальною площею 91,10 кв.м, що знаходиться по вул. Білоцерківська, 17-а в с. Устимівка Васильківського району Київської області.

На підставі договору факторингу № 48 від 24 листопада 2016 року, договору про відступлення прав вимоги № 1 від 28 листопада 2016 року за договорами іпотеки до договору факторингу № 48 від 24 листопада 2016 року, договору факторингу № 48/1 від 28 листопада 2016 року та договору про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 20 грудня 2016 року, учасниками яких є АКІБ «УкрСиббанк», ТОВ «ФК «Фінактив» та ТОВ «ФК «Позика», останнє набуло право вимоги за кредитним договором та є іпотекодержателем вищевказаного нерухомого майна.

Оскільки позичальником порушено умови взятого на себе зобов'язання щодо своєчасного погашення суми кредиту та процентів за його користування в порядку і на умовах зазначених в кредитному договорі, за ним рахується заборгованість в загальному розмірі 4 536 694,69 грн., в рахунок погашення якої позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом надання ТОВ «ФК «Позика» права на його продаж будь-якій особі-покупцеві із застосуванням процедури, передбаченої ст. 38 Закону України «Про іпотеку», за ціною 417 770,00 грн.

Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 24 липня 2017 року позов задоволено.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ТОВ «ФК «Позика» за кредитним договором № 0 від 12 вересня 2008 у загальному розмірі 4 536 694,69 грн., з яких заборгованість за тілом кредиту (гривневий еквівалент) - 1 466 252,15 грн. та заборгованість за процентами (гривневий еквівалент) - 3 070 442,53 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, посвідченим 12 вересня 2008 року приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованим в реєстрі за № 3075, шляхом надання ТОВ «ФК «Позика» права на продаж предмета іпотеки, а саме нежитлової будівлі мясопереробного комплексу МК, загальною площею 91,10 кв.м, що знаходиться по вул. Білоцерківська, 17-а в с. Устимівка Васильківського району Київської області та належить на праві власності ОСОБА_2, будь-якій особі-покупцеві в порядку, визначеному ст. 38 Закону України «Про іпотеку», за ціною 417 770,00 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу з прилюдних торгів.

Визначено початкову ціну предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид товару на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності на стадії реалізації предмета іпотеки.

Рішення суду в частині звернення стягнення нерухоме майно, підлягає до виконання після втрати чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VІІ від 3 червня 2014 року.

Не погоджуючись з вказаним рішенням в частині продажу предмету іпотеки з прилюдних торгів, визначення його початкової ціни на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, та застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його змінити, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, виклавши резолютивну частину рішення в редакції, яка б відповідала позовним вимогам.

Отже, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає перегляду в апеляційному порядку лише в оскарженій позивачем частині.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення повністю не відповідає.

Судом встановлено, що 12 вересня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 60 000,00 дол. США для поточних потреб зі сплатою 16,00 % річних та з кінцевим строком повернення до 28 вересня 2013 року.

В забезпечення виконання зобовязань за цим договором 12 вересня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір № 15700, згідно якого відповідач передала в іпотеку банку належну їй на праві власності нежитлову будівлю мясопереробний комплекс МК, загальною площею 91,10 кв.м, що знаходиться по вул. Білоцерківська, 17-а в с. Устимівка Васильківського району Київської області.

Відповідно до п. 1.2. іпотечного договору за згодою сторін вартість предмету іпотеки згідно звіту субєкта оціночної діяльності ФОП «Шомко Олег Сергійович» від 9 вересня 2008 року, становить 491 432,00 грн.

Згідно із висновком про вартість обєкта незалежної оцінки, складеного 22 травня 2017 року оцінювачем ТОВ «Меркурій Партнерс», ринкова вартість нежитлової будівлі мясопереробний комплекс становить 417 770,00 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 грудня 2012 року стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 12 вересня 2008 року в загальному розмірі 98 044,87 дол. США, що за курсом НБУ становить 783 368,72 грн.

На підставі договору факторингу № 48 від 24 листопада 2016 року, договору про відступлення прав вимоги № 1 від 28 листопада 2016 року за договорами іпотеки до договору факторингу № 48 від 24 листопада 2016 року, договору факторингу № 48/1 від 28 листопада 2016 року та договору про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 20 грудня 2016 року, учасниками яких є АКІБ «УкрСиббанк», ТОВ «ФК «Фінактив» та ТОВ «ФК «Позика», останнє набуло право вимоги за кредитним договором та є іпотекодержателем вищевказаного нерухомого майна.

Звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач вказав, що рішення суду про стягнення кредитної заборгованості не виконано, позичальник продовжив не виконувати прийняті на себе зобовязання перед новим кредитором, а тому заборгованість збільшилася до 4 536 694,69 грн., з яких заборгованість за тілом кредиту (гривневий еквівалент) - 1 466 252,15 грн. , а заборгованість за процентами (гривневий еквівалент) - 3 070 442,53 грн., що підтверджується реєстром боржників до договору факторингу № 48/1 від 28 листопада 2016 року.

Задовольняючи позов ТОВ «ФК «Позика», суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 порушив умови взятого на себе зобов'язання щодо своєчасного погашення суми кредиту та відсотків за його користування в порядку і на умовах зазначених в кредитному договорі, у звязку з чим згідно іпотечного договору, Закону України «Про іпотеку» та норм цивільного законодавства, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання позивач вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Так, підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки передбачені у ст. ст. 589-591 ЦК України та у ст. ст. 12, 33 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до цих норм такими підставами є порушення іпотекодавцем умов іпотечного договору, невиконання або неналежне виконання боржником основного зобовязання.

Згідно зі ст. ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання ( ч. 1 ст. 625 ЦК України).

Відповідно до п. п. 4.2., 4.3. іпотечного договору звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору та Закону України «Про іпотеку», з інших підстав, передбачених законодавством України. Право визначення підстави та способу звернення стягнення належить іпотекодержателю.

Правилами ст. 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, порядок та процедура такого продажу.

Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

При цьому ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього (ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку»).

Таким чином, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам ч. 6 ст. 38, ст. 39 Закону України «Про іпотеку» та положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України й у ній повинна зазначатись, окрім іншого, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону, а також початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Водночас суд має право указати, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Відповідно до принципу диспозитивності (ст. 11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб із зазначених ними підстав та в межах заявлених ними вимог (ст. 31 ЦПК України). Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У своєму позові ТОВ «ФК «Позика» просило звернути стягнення на предмет іпотеки, вказавши спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу будь-якій особі-покупцеві в порядку, визначеному ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Однак, судом при ухваленні рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не враховані положення ст. 39 Закону України «Про іпотеку» та в порушення вимог ст. 11 ЦПК України в резолютивній частині рішення визначено два способи звернення стягнення на предмет іпотеки, що є взаємовиключними між собою, а саме надано позивачу право на продаж спірного нежитлового приміщення будь-якій особі-покупцеві та встановлено спосіб реалізації цього приміщення шляхом продажу з прилюдних торгів.

В той же час судом визначена початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації в розмірі 417 770,00 грн. та додатково вказано, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, що не заборонено законом.

7 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з п. 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобовязання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобовязання, а не звільненням від його виконання. Тому установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) цей предмет іпотеки (застави).

Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до та після прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», залишаються в силі, а їх виконання припиняється до вдосконалення механізму, передбаченого ст. 3 цього Закону.

Крім того, згідно з п. 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобовязань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є лише правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Відповідно до висновків Верховного ОСОБА_5 України, викладених у постанові від 03 лютого 2016 року № 6-2947цс15, на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню рішення суду, зокрема, в частині звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з вимогами ст. 215 ЦПК України про дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» у спірних правовідносинах має зазначатися у резолютивній частині рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки та/або виселення з обтяженої іпотекою квартири, а у мотивувальній частині судового рішення мають наводитися умови та підстави для застосування наведеного Закону.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції підстави застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не перевірив, предмет іпотеки складається із одного нежитлового приміщення - мясопереробного комплексу загальною площею 91,10 кв.м, а відтак передбачені цим Законом обставини відсутні.

За таких обставин, ухвалене судове рішення підлягає зміні з підстав, передбачених ст. 309 ЦПК України, з викладенням його резолютивної частини у редакції, яка відповідатиме вимогам ст. 39 Закону України «Про іпотеку», а саме виключення абзацу про визначення способу реалізації предмета іпотеки шляхом продажу з прилюдних торгів та абзацу з посиланням на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача також необхідно стягнути документально підтвердженні судові витрати, понесені позивачем, а саме 1 760,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 304, ч. 1 п. 2 ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» задовольнити частково.

Заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 24 липня 2017 року змінити, виключивши з його резолютивної частини четвертий та шостий абзаци наступного змісту: «Визначити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу з прилюдних торгів» та «Рішення в частині звернення стягнення нерухоме майно, підлягає до виконання після втрати чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VІІ від 3 червня 2014 року».

В іншій оскаржуваній частині заочне рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» 1 760,00 грн. (одна тисяча сімсот шістдесят гривень) судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Т.Ц. Кашперська

ОСОБА_5