Справа № 372/2067/17 Головуючий у І інстанції Потабенко Л. В.
Провадження № 22-ц/780/4762/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 21 25.10.2017
УХВАЛА

Іменем України

25 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Кулішенка Ю.М., Сушко Л.П.,

за участю секретаря : Волошина В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 18 серпня 2017 року у справі за заявою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області ОСОБА_3 про звернення стягнення на нерухоме майно, заінтересовані особи: ОСОБА_4, ОСОБА_2,

у с т а н о в и л а:

У липні 2017 року головний державний виконавець ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській області Телявський А.М. звернувся до суду вказаною заявою, в якій просив вирішити питання про звернення стягнення на нерухоме майно, а саме на земельну ділянку площею 0,081 га та житловий будинок, що розташовані по вул. Шевченка, 11 в смт. Козин Обухівського району Київської області.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що на примусовому виконанні у ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській області перебуває виконавчий лист № 2-532/10, виданий Обухівським районним судом Київської області 24 березня 2011 року, про солідарне стягнення з ОСОБА_5, ОСОБА_6В, ОСОБА_2 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 суми боргу за договором позики в загальному розмірі 3 476 132 грн. та 1 822 грн. судових витрат. Постановою старшого державного виконавця Мельникова В.Б. від 1 квітня 2011 року було відкрито виконавче провадження № 25761230 та накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_2 Посилаючись на те, що право власності за ОСОБА_2 на вище зазначений житловий будинок належним чином не зареєстроване, що також унеможливлює звернути стягнення на земельну ділянку, а боржник у добровільному порядку рішення суду не виконує, державний виконавець на підставі ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» та в порядку ст. 377 ЦПК України змушений звернутися до суду з метою недопущення прав стягувача.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 18 серпня 2017 року заяву задоволено. Звернуто стягнення на земельну ділянку площею 0,081 га та житловий будинок, що розташовані по вул. Шевченка, 11 в смт. Козин Обухівського району Київської області.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, боржник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та постановити нову ухвалу, якою в задоволенні заяви відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що 23 липня 2012 року була винесена постанова про зупинення виконавчого провадження, а тому державний виконавець не мав права звертатись до суду із заявою про звернення стягнення на нерухоме майно. Не відповідає дійсності висновок суду про те, що саме 1 квітня 2011 року було накладено арешт не спірне нерухоме майно, оскільки на той час житловий будинок вже перебував у власності ОСОБА_8 і лише 4 грудня 2015 року було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення його відчуження, яка є предметом судового розгляду в адміністративному суді. Суд фактично визнав право власності на житловий будинок за боржником, застосувавши з власної ініціативи реституцію, а в резолютивній частині ухвали звернув стягнення на майно без наявності правовстановлюючого документа, який може підтвердити таке право боржника. Спірний житловий будинок перебуває у фактичному володінні ОСОБА_8, державна реєстрація права власності якої проведена відповідно до вимог закону, що підтверджено рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва. Суд змінив порядок виконання судового рішення за рахунок заставного майна. Крім того, заявником не доведено здійснення усіх можливих заходів для наявності у боржника достатніх коштів для погашення боргу, а судами неодноразового було відмовлено державному виконавцю в задоволенні заяви про зміну способу та порядку виконання рішення суду.

Заслухавши доповідь судді апеляційного, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Судом встановлено, що рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 лютого 2011 року із ОСОБА_5, ОСОБА_6В, ОСОБА_2 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 стягнуто солідарно суму основного боргу в розмірі 1 746 800 грн. та 1 729 332 грн. відсотків за користування позикою, а всього - 3 476 132 грн., Стягнуто із ОСОБА_5, ОСОБА_6В, ОСОБА_2 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та 1 700 грн. судового збору.

На виконання даного рішення 24 березня 2011 року Обухівський районний суд Київської області видав виконавчий лист № 2-532/10, який стягувачем було предявлено до виконання до ППВР ВДВС ГУЮ у Київській області.

Постановою старшого державного виконавця Мельникова В.Б. від 1 квітня 2011 року було відкрито виконавче провадження № 25761230 та накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_2, в тому числі на земельну ділянку площею 0,081 га та житловий будинок, що розташовані по вул. Шевченка, 11 в смт. Козин Обухівського району Київської області.

Земельна ділянка належала боржнику на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії IV-КВ № 086757, а житловий будинок свідоцтва про право на спадщину № 208 від 29 січня 2005 року.

27 грудня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними побудовами по вул. Шевченка, 11 в смт. Козин Обухівського району Київської області.

Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав № 28752902, 21 січня 2011 року КП КОР «Обухівське бюро технічної інвентаризації» зареєстровано за ОСОБА_8 право власності на вказаний житловий будинок за реєстраційним № 8170403.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Обухівського районного суду Київської області від 4 вересня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 5 листопада 2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 січня 2014 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними побудовами № 4318 від 27 грудня 2010 року.

Незважаючи на це, в Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно власником житлового будинку по вул. Шевченка, 11 в смт. Козин Обухівського району Київської області значиться ОСОБА_8

Постановляючи ухвалу про задоволення заяви державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що право власності ОСОБА_2 на спірне нерухоме майно в установленому законом порядку не зареєстроване, боржник у добровільному порядку рішення суду не виконує, а вжиті заходи не дали бажаного результату, тому наявні підстави для звернення стягнення на таке майно.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 377 ЦПК України питання про звернення стягнення на належні боржнику від інших осіб грошові кошти, що знаходяться на рахунках цих осіб в установах банків та інших фінансових установах, а також про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Порядок звернення стягнення на майно боржника передбачений у ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII, а саме у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Згідно із положеннями ст. 50 Закону № 1404-VIII, звернення стягнення на обєкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник. Разом із житловим будинком стягнення звертається також на прилеглу земельну ділянку, що належить боржнику. У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

За змістом наведеного, державний виконавець під час здійснення виконавчих дій має право в судовому порядку вирішити питання щодо звернення стягнення на нерухоме майно, яке належить боржнику на законній правовій підставі, але за ним в установленому порядку не зареєстровано.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Таким чином, установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, і дійшов обґрунтованого висновку про те, що державним виконавцем вжито усіх заходів, спрямованих на виконання рішення суду, які передували зверненню стягненню на нерухоме майно, однак вони виявилися безрезультатними, а право власності боржника на спірне нерухоме майно не зареєстроване в установленому законом порядку, хоча правочин, на підставі якого воно було відчужено, визнано недійсним в судовому порядку.

Колегія суддів враховує, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. (ч. 1 ст. 328 ЦК України), при цьому державна реєстрація фактично покликана надати відповідну силу правовстановлюючим документам і виступає формальною умовою подальшого захисту (у тому числі і судового) прав особи, що виникають з правовідносин, предметом яких є нерухоме майно. (ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). При цьому вона ніяк не впливає на цивільно-правову рівність учасників обороту, автономію волі і свободу договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно ч. 1 ст. 236 цього Кодексу правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, тобто не породжує тих юридичних наслідків, з метою яких він укладався.

Посилання боржника на те, що державний виконавець не мав права звертатись до суду з відповідною заявою з огляду на зупинення виконавчого провадження колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у період зупинення вчинення виконавчих дій виконавець має право звертатися до суду в порядку, встановленому цим Законом, а також вживати заходів до розшуку боржника (його майна) або проведення перевірки його майнового стану (ч. 4 ст. 35 Закону № 1404-VIII).

Під час апеляційного розгляду справи встановлено, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 серпня 2017 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_8 до ДВС ГТУЮ у Київській області, третя особа ОСОБА_4 про визнання протиправною та скасування постанови про арешт майна у виконавчому провадженні 25761230.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд з власної ініціативи застосував реституцію не приймаються до уваги колегії суддів, адже вимога державного виконавця заявлена з підстав ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» та в порядку ст. 377 ЦПК України і оскаржувана ухвала не містить обовязку сторони недійсного правочину повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину (ч. 2 ст. 216 ЦК України).

Посилання ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 вересня 2015 року є необґрунтованими з огляду на те, що предметом того судового розгляду були саме дії державного реєстратора на нерухоме майно щодо прийняття рішення про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_8 на житловий будинок, а не законність набуття цією особою у власність вказаного будинку.

Крім того, слід врахувати, що земельна ділянка площею 0,081 га та житловий будинок, що розташовані по вул. Шевченка, 11 в смт. Козин Обухівського району Київської області є також предметом застави за договором позики, а тому стягувач, (заставодержатель) має переважне право одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна.

Інші доводи апеляційної скарги зроблених судом висновків не спростовують та є власними тлумаченнями боржником спірних правовідносин, які виникли між ним, стягувачем та державним виконавцем.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, ухвала суду першої інстанції постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 312 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 18 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Ю.М. Кулішенко

ОСОБА_9