Ухвала

іменем україни

29 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Глибоцького професійного ліцею до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, за касаційною скаргою ОСОБА_4, з урахуванням доповнень, на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 19 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 26 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року Глибоцький професійний ліцей звернувся до суду з указаним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про солідарне стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за період із 01 березня 2012 року по 30 листопада 2013 року у сумі 13 158 грн 30 коп.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що згідно з договором найму житла в гуртожитку ліцею від 01 липня 2010 року № 44 позивач надав відповідачам у тимчасове користування житлове приміщення строком із 01 липня 2010 року по 01 липня 2011 року, тобто вказаний договір є короткостроковим і його дія закінчилася у зв'язку із спливом строку його укладення. Проте усупереч вимогам наймодавця відповідачі не звільнили займаного приміщення і продовжують безпідставно користуватися ним до цього часу, при цьому плати за житлово-комунальні послуги з 01 березня 2012 року до цього часу не вносять. Так, станом на 01 грудня 2013 року розмір заборгованості складає 13 158 грн 30 коп., яка виникла внаслідок невнесення або неповного внесення відповідачами чергових платежів за житлово-комунальні послуги за весь час користування гуртожитком.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 13 158 грн 30 коп. та судові витрати у справі у сумі 230 грн.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 19 листопада 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь Глибоцького професійного ліцею заборгованість за житлово-комунальні послуги за користування жилим приміщенням у розмірі 12 634 грн 45 коп. та 243 грн 60 коп. судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 26 січня 2017 року змінено рішення суду першої інстанції шляхом визначення до стягнення суми заборгованості у розмірі 12 015 грн 35 коп.

У решті рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі з урахуванням доповнень ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Відповідно до п. п. 4-6 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право на усунення протягом строку, встановленого договором або законодавством, виявлених недоліків у наданні житлово-комунальних послуг; на зменшення розміру плати за надані послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості в порядку, визначеному договором або законодавством; на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім'ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Крім того, ст. 18 цього Закону передбачено випадки та порядок оформлення претензій споживача до виконавця.

Задовольняючи частково указаний позов, суд першої інстанції, із висновками якого у цій частині погодився й апеляційний суд, пославшись на ч. 3 ст. 61 ЦПК України, правильно виходив із того, що законність встановлення та збільшення тарифів із боку позивача доведена рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 09 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 31 серпня 2015 року.

При цьому на підставі наявних у справі доказів суд обґрунтовано вважав установленим факт, що дія договору від 01 липня 2010 року № 44, укладеного між Глибоцьким професійним ліцеєм з однієї сторони та наймодавцем ОСОБА_4 з іншої сторони, про тимчасове користування кімнатою у гуртожитку ліцею закінчилася 01 липня 2012 року.

У зв'язку з цим суд обґрунтовано вважав, що вартість за користування житловим приміщенням була встановлена та нарахована не відповідно до умов договору, а згідно з п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у сукупності зі ст. 11 ЦК України - за реальне надання таких послуг із боку ліцею та фактичного їх отримання користувачами житлового приміщення: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 спільно з ОСОБА_6, який є неповнолітнім сином ОСОБА_5

Відповідно до розрахунків у меморіальних ордерах за період із березня 2012 року по листопад 2013 року відповідачам нараховано належну до сплати суму комунальних послуг у розмірі 13 158 грн 30 коп.

Крім того, наказом ліцею від 15 лютого 2012 року № 73 встановлено плату за користування приміщенням із розрахунку 16 грн за 1 кв. м в опалюваний період та 8 грн 56 коп. - у міжопалювальний, що також відображено в наказі від 21 червня 2012 року № 268. Крім того, п. 3 наказу від 01 грудня 2011 року № 411 встановлено вартість вивезення побутових відходів із розрахунку 8 грн за 1 особу, відомості про зміну чи скасування якого відсутні.

За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку, що наданий позивачем розрахунок відповідає тарифам, виходячи із займаної відповідачами площі 69,40 кв. м, що також належним чином не спростовано, та нарахувань за користування електроенергією без водопостачання та водовідведення; правильність нарахування згідно з показниками лічильника не спростовано.

Змінюючи рішення суду першої інстанції і визначаючи до стягнення суму заборгованості у розмірі 12 015 грн 35 коп., апеляційний суд виходив із того, що в загальну суму безпідставно включено 619 грн 10 коп. станом на 01 березня 2012 року, що утворилася за лютий цього року, що не входить у межі встановленого періоду у позовній заяві, обґрунтуваннями якої була відсутність належної оплати за спожиті послуги з 01 березня 2012 року до 01 грудня 2013 року, що судом першої інстанції залишилося поза увагою.

При цьому апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що надані ОСОБА_4 в суді апеляційної інстанції квитанції про сплату комунальних послуг у межах періоду позову загальним розміром 3 088 грн 64 коп. були враховані судом першої інстанції, оскільки ці суми відображені в розрахунках позивача; інші докази сплати за спожиті комунальні послуги не стосуються періоду, за який заявлено позов.

Ухвалюючи рішення у справі, апеляційний суд правильно виходив із того, що заявником ОСОБА_4 не обґрунтовано та не надано належних та допустимих доказів на спростування встановлених обставин користування житловим приміщенням ним спільно з ОСОБА_5 та її сином, а також не подано своїх розрахунків нарахування за спожиті послуги згідно з нормами споживання та показниками лічильника.

Наведені в касаційній скарзі доводи про неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме: ст. ст. 810, 820-822 ЦК України, є помилковими, спростовуються установленими судами обставинами справи, на підставі яких суд першої інстанції, із висновками якого в незміненій частині погодився й апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Не знайшли свого підтвердження внаслідок перевірки матеріалів справи, а також спростовуються змістом оскаржуваних рішень, доводи касаційної скарги про порушення судами норм процесуального права, а саме: ст. ст. 212, 213, 214 ЦПК України, адже не вбачається порушення судами наведених норм процесуального права.

Разом із тим статтею 212 ЦПК України установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Таким чином, посилання заявника у касаційній скарзі та в доповненні до касаційної скарги на подані ним докази зводяться до переоцінки доказів, що згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Отже, рішення суду першої інстанції в незміненій частині та рішення апеляційного суду є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 19 листопада 2015 року в незміненій частині та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 26 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко