Справа № 720/12/17
Провадження № 2/720/34/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2017 року Новоселицький районний суд Чернівецької області

в складі: головуючого судді Ляху Г.О.

з участю секретаря Лупу О.Д.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Новоселиця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Надія», третіх осіб без самостійних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про встановлення юридичного факту перебування в трудових відносинах та стягнення заборгованості по заробітній платі, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_6 «Надія» про встановлення юридичного факту перебування в трудових відносинах та стягнення заборгованості по заробітній платі, посилаючись на те, що постановою Глибоцького районного суду Чернівецької області від 05 квітня 2010 року встановлено, що голова правління ОСОБА_6 «Надія» ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений ст. 212 ч.1 КК України, а саме ухилення від сплати податків шляхом укладання в грудні 2008 року фіктивного договору з ТОВ «Реалбуд» про виконання останнім будівельних робіт з ліквідації наслідків повені, в тому числі щодо реконструкції системи водовідведення в районі консервного цеху м. Новоселиця. В той же час, за домовленістю із ОСОБА_7 роботи по водовідведенню в районі консервного цеху були проведені в січні-березні 2009 року його бригадою, до якої крім нього входили ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5. Про те, що кошти за зазначений обєкт були отримані товариством ще в листопаді 2008 року та заробітну плату було видано на підставних осіб, йому не було відомо. Крім цього, ним за рахунок власних коштів були придбані різноманітні матеріали для проведення вказаних водовідвідних робіт, а саме гравійна суміш, бетонні кільця; найнято для робіт екскаваторника з Кіровоградської області та працівників пожежної частин для відводу води. З часу закінчення робіт відповідач ухиляється від виплати йому заробітної плати. Враховуючи, що офіційно він не був прийнятий на роботу в товариство, просив встановити факт перебування в трудових відносинах з ОСОБА_6 «Надія» з 15 січня 2009 року по 30 березня 2009 року та стягнути заборгованість по заробітній платі на підставі ст. 625 ЦК України із урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних на загальну суму згідно змінених під час судового розгляду позовних вимог в розмірі 187431 гривні.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та пояснив, що на початку 2009 року він дізнався про оголошення конкурсу щодо проведення робіт з реконструкції системи водовідведення в районі консервного цеху м. Новоселиця, у звязку зі чим, він звернувся до управління капітального будівництва Чернівецької облдержадміністрації, де йому повідомили, що конкурс на проведення даних робіт виграло ОСОБА_6 «Надія». В подальшому, він звернувся до голови правління товариства ОСОБА_7 та запропонував власні послуги щодо проведення даних робіт, з чим останній погодився. Домовленість між ними була про те, що він разом із залученими ними особами виконують дану роботу, взамін товариство виплатить їм винагороду у вигляді суми зарплати по кошторису, за яким товариство відрахувалась перед замовником. Крім цього, всі витрати проведені ним особисто, товариство мало відшкодувати за наданими бухгалтерськими документами. Будь-яких угод між собою сторони не уклали. Для виконання робіт він залучив своїх колишніх співробітників третіх осіб у справі. Вони всі разом написали заяви про прийняття на тимчасову роботу у товаристві для проведення робіт з водовідведення в районі консервного цеху, які він передав до адміністрації товариства, однак офіційно прийняті на роботу вони не були. З третіми особами він розрахувався сам за власні кошти за проведені роботи. Водій ОСОБА_7 в 2012 році передав йому 20000 гривень у рахунок заборгованості. Зважаючи на те, що більше коштів він не отримав за виконану роботу, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача позов не визнав та пояснив, що товариство не приймало на роботу позивача та членів його бригади третіх осіб у справі. Сподівання на отримання заробітної плати позивачем від відповідача було безпідставним очікуванням від проведення певних робіт по водовідведенню, яких сам відповідач заперечує. Будь-яких трудових або інших угод між сторонами не було укладено, відповідач не був підпорядкований внутрішньому трудовому розпорядку, не мав будь-яких трудових відносин із ОСОБА_6 «Надія», а тому він не вправі вимагати виплату йому зарплату, у звязку із чим, просив відмовити у позові.

Треті особи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 пояснили суду, на початку 2009 року позивач повідомив їм, що він домовився із керівництвом ОСОБА_6 «Надія» про проведення робіт щодо водовідведення в районі консервного цеху в м. Новоселиця та запропонував їм та батькові ОСОБА_3 взяти участь у даній роботі, взамін пообіцяв винагороду по 10000 гривень кожному, на що вони погодились. Роботи були проведені приблизно за півтора місця, керував роботою позивач. Вони особисто не з ким з ОСОБА_6 «Надія» не спілкувалися та організацією роботи займався позивач самостійно, він домовився за гравій, бетонні кільця, водовідведення, роботу екскаватора, тощо. За пропозицією позивача вони написали заяви на імя керівника товариства про прийняття на тимчасову роботу. Ці заяви вони віддали ОСОБА_1 та що було з ними далі їм невідомо. За час роботи хтось з представників товариства відвідав їх лише один раз. По кінцю роботи, ОСОБА_1 заплатив їм по 10000 гривень, у звязку із чим, будь-яких претензій до товариства вони не мають.

Допитані судом як свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 показали суду, що станом на 2008-2009 роки вони входили до керівного складу ОСОБА_6 «Надія». Позивач та треті особи у справі на роботу в товариство не були прийнятті та будь-яких робіт по водовідведенню в районі консервного цеху м. Новоселиця вони не проводили, так як дані роботи проводились працівниками товариство під керуванням виконроба ОСОБА_10.

Свідок ОСОБА_11 показав суду, що на початку 2009 року працював охоронцем консервного цеху м. Новоселиця. В той час на території цеху проводились роботи по водовідведенню, яких проводила бригада з чотирьох осіб під керівництвом позивача ОСОБА_1.

Свідки ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 підтвердили суду, що позивач займаючись роботами по водовідведенню в районі консервного цеху м. Новоселиця, в 2009 році придбав у них гравій та бетонні кільця, а також найняв працівників пожежної частини для водовідведення.

Суд, вислухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до контракту № 223 від 12 вересня 2008 року управління капітального будівництва Чернівецької облдержадміністрації стало замовником реконструкції системи водовідведення в районі консервного цеху м. Новоселиця. Генпідрядником даних робіт стало ОСОБА_6 «Надія», яке відповідно до акту приймання виконаних підрядних робіт за листопад 2008 року відзвітувала перед замовником про виконання вказаних робіт.

22 березня 2010 року слідчим відділом ПМ ДПА в Чернівецькій області директору ОСОБА_6 «Надія» ОСОБА_7 було предявлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ст. 212 ч.1 КК України, в тому числі у звязку із тим, що в грудні 2008 року останній уклав фіктивний договір з ТОВ «Реалстрой» (м. Луганськ) про проведення реконструкції системи водовідведення з поглибленням русел існуючих водостоків в районі консервного заводу в м. Новоселиця, хоча фактично дані роботи проводились штатними працівниками товариства та фізичними особами, з якими не укладені відповідні трудові угоди, внаслідок чого незаконно сформував податковий кредит, що призвело до несплати до бюджету податків.

Постановою Глибоцького районного суду Чернівецької області від 15 квітня 2010 року ОСОБА_7 був звільнений від кримінальної відповідальності за ст. 212 ч.1 КК України внаслідок зміни обстановки у звязку із сплатою податків та відшкодування державі завданої шкоди.

Дослідженими судом доказами достеменно встановлено, що роботи по реконструкції системи водовідведення в районі консервного цеху в м. Новоселиця проводились на початку 2009 року позивачем ОСОБА_1 та найнятими ним працівниками третіми особами у справі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із залученням найнятого екскаватора.

В роботах також приймали участь штатні працівники ОСОБА_6 «Надія» зайняті експлуатацією машин, в тому числі екскаваторник товариства ОСОБА_15.

Безпосередньо керівництво вказаних робіт на місці здійснював позивач, який до того ж займався поставками на обєкт гравію, бетонних кілець та водовідведенням за допомогою пожежних автомобілів.

Вказані обставини підтверджуються як допитаними в судовому засіданні свідками, так і письмовими доказами витягами в матеріалів кримінального провадження, які стороною відповідача не спростовані.

Покази свідків керівників ОСОБА_6 «Надія» в частині того, що роботи по водовідведенню проводились штатними працівниками товариства, а не бригадою під керівництвом позивача, суд сприймає критично, оскільки вони суперечить дослідженим доказам та дані свідки безпосередньо зацікавлені у результатах справи як керівники сторони відповідача.

В той же час, вирішуючи даний позов, суд виходить з того, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У відповідності до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень.

За змістом ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», при вирішенні питання про підвідомчість справи суди мають право враховувати норми законодавчих актів, якими передбачено несудовий порядок встановлення певних фактів або визначено факти, які в даних правовідносинах можуть підтверджуватися рішенням суду.

При наявності спору про право, останній розглядається у позовному провадженні (ч. 4 ст. 256 ЦПК України).

Таким чином, факт перебування у трудових відносинах встановлюється при виникненні відповідного спору: стягнення заробітної плати, поновлення на роботі, підтвердження трудового стажу для призначення пенсій та інше. Від мети встановлення такого факту залежить суб'єктний склад сторін, а також вирішення питання чи підлягає даний спір розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Виходячи з цього, за змістом ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Таким чином, заробітна плата в кожному випадку носить індивідуальний характер, її розмір відповідно до вказаної норми законодавства залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Цивільно-правовий договір - це угода між організацією (підприємством, установою тощо) і громадянином на виконання останнім певної роботи (а саме: договір підряду, договір доручення тощо), предметом якого є надання певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.

За договором підряду, укладеним між власником і громадянином, останній зобов'язується за винагороду виконувати для підприємства індивідуально визначену роботу.

Тобто, основною ознакою, що відрізняє підрядні (цивільно-правові) відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес трудової діяльності, її організація. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. Підрядник, на відміну від працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантуються заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

При цьому за підрядним договором оплачується не процес праці, а її результати, котрі визначають після закінчення роботи і оформляють актами здавання-приймання виконаних робіт (наданих послуг), на підставі яких провадиться їх оплата. Договором також може бути передбачено попередню або поетапну оплату. У трудовій книжці не робиться запис про виконання роботи за цивільно-правовими договорами. Водночас відповідно до п. «а» ч. 3 ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків зараховується до стажу роботи, що дає право на трудову пенсію.

Отже, основною ознакою, яка відрізняє трудові відносини від підрядних, є те, що трудове законодавство регулює процес трудової діяльності, її організації, а за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. Підрядник, на відміну від працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує і виконує свою роботу.

Матеріалами справи не встановлено факту прийняття позивача на роботу за конкретною кваліфікацією, професією, посадою; не встановлено факту роз'яснення позивачеві його прав і обов'язків та про інформування під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору.

Крім того, позивач не подав доказів того, що за трудовим договором він виконував вимоги внутрішнього трудового розпорядку, встановлені адміністрацією товариства, дотримувався трудової дисципліни (ст.ст. 139-152 КЗпП України).

Навпаки, в ході судового розгляду встановлено, що позивач під час реконструкції системи водовідведення в районі консервного цеху в м. Новоселиця фактично діяв як субпідрядник виконуємих робіт.

Так, ним особисто були залучені до роботи працівники треті особи у справі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із якими вів розрахувався особисто після закінчення робіт, визначивши їм суму винагороди за домовленістю між ними.

При цьому, найняті позивачем особи ніяких стосунків не мали з відповідачем, не були прийняті до штату товариства, не отримували там заробітну плату, не мали взаємних прав та обовязків.

Також, позивачем проводилось безпосередньо керівництво на обєкті, залучалися до роботи за наймом інші особи зайняті на машинах, закуплялися необхідні матеріали для проведення реконструкції.

Не укладаючи до початку робіт будь-яких угод про їх виконання та не будучи прийнятим до штату підприємства, позивач взявся на свій ризик виконати обумовлену домовленістю з відповідачем роботу.

Позивач як і найняті ним особи самі особисто організовували свою роботу, не підкорюючись вимогам внутрішнього трудового розпорядку товариства, вони були вільними у вирішенні щоденних питань, метою їх діяльності було отримання певного матеріального результату за виконану роботу, яка мала обмежену тривалість у часу та охоплювалась закінченням виконання робіт узгоджених між ОСОБА_6 «Надія» і ОСОБА_1 та в послідуючому між ОСОБА_1 і найнятими ним особами.

Аналізуючи характер виконаних ОСОБА_1 робіт, їх тривалість та мету, суд приходить до висновку, що відносинам між позивачем та відповідачем притаманні цивільно-правові (підрядні) ознаки, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту перебування його у трудових відносинах з ОСОБА_6 «Надія» та стягнення заборгованості по заробітній платі є безпідставними.

ОСОБА_8 того, на роботодавця покладається низка обов'язків щодо працівника, які підлягають виконанню незалежно від змісту трудового договору, а за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу (ст. 837 ЦК України).

При цьому у цивільно-правових відносинах діє принцип свободи договору, тобто сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Відповідальність працівника за трудовим договором регулюється лише імперативними нормами, тобто нормами КЗпП України та інших актів трудового законодавства, що не можуть змінюватися сторонами у договорі, а відповідальність виконавця послуг (підрядника) у цивільно-правових відносинах визначається сторонами у договорі або чинним законодавством України, зокрема нормами ЦК України.

За вказаних обставин, оцінюючи у сукупності досліджені докази, суд вважає недоведеними посилання позивача про факт його перебування у трудових відносинах із відповідачем, у звязку із чим, у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі ст.ст. 21, 94, 139-152 КЗпП України, ст.ст. 627, 837, 838, 854 ЦК України, суд керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 208-218, 256 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Надія», третіх осіб без самостійних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про встановлення юридичного факту перебування в трудових відносинах за період з 15 січня 2009 року по 30 березня 2009 року та стягнення заборгованості по заробітній платі, відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернівецької області через Новоселицький райсуд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: