У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», про звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 8 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 25 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулось до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 15 березня 2007 року між публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», правонаступником якого є ТОВ «Кредитні ініціативи», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого останньому надано кредит у розмірі 50 тис. доларів США зі сплатою 10 % річних з кінцевим терміном повернення не пізніше 14 березня 2012 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 15 березня 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, за яким відповідач передав в іпотеку банку належне йому на праві власності майно, а саме: земельну ділянку площею 0,1200 га по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 та житловий будинок АДРЕСА_1. Предмет іпотеки оцінений сторонами у 306 тис.грн.

Позичальник не виконав взяті на себе кредитні зобов'язання, у зв'язку з чим станом на 1 січня 2015 року утворилася заборгованість, яка складається із заборгованості: за кредитом у розмірі 287 355 грн 60 коп., за процентами у розмірі 86 497 грн 15 коп.; пені у розмірі 72 942 грн 34 коп.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_4 зобов'язань за кредитнимдоговором, банкписьмово повідомив іпотекодавця про укладення договору відступлення права вимоги з ТОВ «Кредитні ініціативи», передачу прав за договором забезпечення, усунення порушень умов договорів та добровільне виселення із житлового будинку, що єпредметом іпотеки, на яку відповідач не реагував.

Ураховуючи викладене, ТОВ «Кредитні ініціативи» просило суд у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 15 березня 2007 року звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, та вирішити питання по судовим витратам.

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 8 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 25 листопада 2016 року, позов ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: земельну ділянку площею 0,1200 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2, та житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3 на праві власності, на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 15 березня 2007 року, яка станом на 1 січня 2015 року складається із заборгованості: за кредитом у розмірі 287 355 грн 60 коп., за процентами у розмірі 86 497 грн 15 коп.; по пені у розмірі 72 942 грн 34 коп., шляхом проведення прилюдних торгів згідно із Законом України «Про виконавче провадження» за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ТОВ «Кредитні ініціативи», суд першої інстанції виходив із того, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Оскільки ОСОБА_4 свої зобов'язання за кредитним договором не виконував, утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до положень ст. ст. 33, 39 Закону України «Про іпотеку».

Крім того, у кредитному договорі встановлений термін його дії до 14 березня 2012 року, тобто зобов'язання повинно бути виконано не пізніше 14 березня 2012 року, що є кінцевим терміном, з якого у кредитора виникає право на пред'явлення вимог у судовому порядку, тому відсутні підстави для застосування позовної давності, про що заявлено відповідачем.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши також про те, що здійснення останньої операції по рахунку ОСОБА_4 на погашення кредиту відбулось 26 лютого 2013 року, а позивач звернувся з даним позовом до суду 17 лютого 2015 року, тобто протягом трьох років з моменту здійснення останнього платежу, тому строк позовної давності не пропущено.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються: узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Таким вимогам закону судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судом установлено, що 15 березня 2007 року між публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого останньому надано кредит у розмірі 50 тис. доларів США зі сплатою 10 % річних з кінцевим терміном повернення не пізніше 14 березня 2012 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 15 березня 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, за яким відповідач передав в іпотеку банку належне йому на праві власності майно, а саме: земельну ділянку площею 0,1200 га по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 та житловий будинок АДРЕСА_1. Предмет іпотеки оцінений сторонами у 306 тис.грн.

Відповідно до договорів від 17 грудня 2012 року, укладених між ТОВ «Кредитні ініціативи» та публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором від 15 березня 2007 року, укладеним з ОСОБА_4, та передача прав за договором іпотеки від 15 березня 2007 року, укладеним з ОСОБА_3

Отже, у силу ст. ст. 512, 514 ЦК України публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відступило, а ТОВ «Кредитні ініціативи» прийняло право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, укладеними 15 березня 2007 року з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 і стало новим кредитором боржників.

Взяті на себе зобов'язання ОСОБА_4 не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором.

Згідно з вимогою від 21 січня 2015 року позивач письмово повідомив іпотекодавця про укладення договору відступлення права вимоги, передачу прав за договором забезпечення, усунення порушень умов договорів та добровільне виселення із житлового будинку, що є предметом іпотеки.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.1048 ЦК України).

За нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, у силу ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Суди повинні дослідити графік погашення кредитної заборгованості та встановити чи передбачають умови кредитного договору виконання зобов'язання частинами або у вигляді періодичних платежів, і у випадку вчинення боржником оплати чергового платежу, чи не свідчить така дія про визнання лише певної частини боргу, а відтак така не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 9 листопада 2016 року № 6-2170цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Так, апеляційний суд обґрунтовано визначив, що мало місце порушення відповідачем умов кредитного договору, що полягало у невиконанні договірних зобов'язань у визначений договором строк.

Разом з тим суд не з'ясував, чи здійснення останньої операції по рахунку ОСОБА_4 на погашення кредиту, яка відбулась 26 лютого 2013 року, не свідчить про визнання лише певної частини боргу та на погашення якої заборгованості, за процентами, чи за тілом кредиту, були зараховані ці грошові кошти.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється з урахуванням положень ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Крім того, положеннямичч. 1, 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Проте ч. 3 ст. 39 цього Закону передбачено, що суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Законодавством не передбачено такої підстави для відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки як неспівмірність заборгованості за основним зобов'язанням з вартістю майна, переданого в іпотеку в рахунок забезпечення належного його виконання.

Зазначене може бути враховано лише в разі, якщо порушенням основного зобов'язання іпотекодержателю не завдано збитків.

За положеннями ст. ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, у резолютивній частині рішення суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 4 листопада 2015 року № 6-340цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Проте апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, не встановив дійсних прав і обов'язків сторін, які випливають з кредитного та іпотечного договорів, не врахував, що у розумінні норми ст.39 Закону «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст.38 цього Закону, не перевірив наявність підстави для переривання перебігу позовної давності стосовно невизнаних частин платежу за кредитним договором та дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції, який не відповідає фактичним обставинам справи та доказам.

За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 25 листопада 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта