Справа № 161/6782/16-ц
Провадження № 2/161/772/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2017 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Олексюка А.В.,

при секретарі Стецюку Р.В.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Луцька цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору.

Свій позов обґрунтовує тим, що 21.02.2007 року між нею та відповідачем було укладено кредитний договір № VO10GK00001259, згідно умов якого банк зобовязався надати їй як позичальнику грошові кошти, шляхом видачі готівки через касу на строк з 21.02.2007 року по 21.02.2027 року у розмірі 15000,00 доларів США на придбання нерухомості під заставу зі сплатою за користування кредитними коштами у розмірі 0,84 відсотки на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісяця в період сплати 0,20 відсотків від суми виданого кредиту, а також на сплату страхових платежів у сумі 3020,00 доларів США.

Зазначає, що з 16.10.2008 року відповідачем в односторонньому порядку збільшено відсоткову ставку по кредитному договору з 10,08 % до 13,2 % річних на суму залишку заборгованості, про що свідчить лист-повідомлення від 29.09.2008 року.

Вказує, що у кредитному договорі не має відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, не має умов, які п.п. 3.2, 3.4. розділу 3 Правили, визнані обовязковими. Також, банком не надавався окремий письмовий документ з графіком погашення та детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача.

Вважає, що не надавши графіку погашення та детального розпису загальної вартості кредиту для споживача, банк навмисно ввів її в оману щодо повної орієнтовної вартості кредиту, що в розумінні ст. 230 ЦК України є підставою недійсності кредитного договору. Також, зазначає, що п. 2.3 договору, яким передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні конюктури ринку грошових ресурсів в Україні, є завідомо незаконним та змушує споживача сплачувати відсотки, які встановить банк на свій розсуд.

Крім того, вважає, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обовязків на погіршення становища позивача.

При цьому, порушуючи Конституцію та ЦК України, інші законодавчі акти законодавства України щодо обігу на території держави виключно гривні, іпотечний договір є нікчемним як такий, що порушує публічний порядок, зокрема конституційне право споживача отримувати кредит і користуватися грошовою одиницею України гривнею.

З вищезазначених підстав, просить суд визнати недійсним кредитний договір № VO10GK00001259 від 21.02.2007 року, укладений між нею та ЗАТ КБ «Приватбанк» в особі керуючої відділенням № 17 філії «Волинське головне регіональне управління ЗАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_3

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, з підстав викладених в позовній заяві. Просила суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні за безпідставністю вимог.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,21.02.2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір № VO10GK00001259, згідно умов якого банк зобовязався надати позичальнику грошові кошти, шляхом видачі готівки через касу на строк з 21.02.2007 року по 21.02.2027 року у розмірі 15000,00 доларів США на придбання нерухомості під заставу зі сплатою за користування кредитними коштами у розмірі 0,84 відсотки на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісяця в період сплати 0,20 відсотків від суми виданого кредиту, а також на сплату страхових платежів у сумі 3020,00 доларів США (а.с. 5-7).

З 16.10.2008 року відповідачем було збільшено відсоткову ставку по кредитному договору з 10,08 % до 13,2 % річних на суму залишку заборгованості, що підтверджується листом-повідомленням від 29.09.2008 року (а.с. 8).

Як зазначено в п. 7.1 кредитного договору, банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 21 лютого 2007 року по 21 лютого 2027 року включно, у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 15000,00 доларів США на наступні цілі: на купівлю нерухомості, а також у розмірі 3020,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п. п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту в момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати 0,20 % річних від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, , винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2. даного договору. Періодом сплати вважати період з «10» по «16» число кожного місяця.

Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 176,95 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається з заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

Пунктом 2.3 договору передбачено, що банк має право в односторонньому порядку збільшити розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні конюктури ринку грошових ресурсів в Україні.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Положеннями статей 626-628 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно умов п.п. 1.1, 7.1. кредитного договору банк надав позичальнику в кредит на споживчі цілі, а тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Як зазначено вище, доводи позивача при обґрунтуванні позовних вимог зводяться до того, що при укладенні кредитного договору її не проінформували належним чином щодо загальної сукупної вартості кредиту та її складових, умови укладеного між сторонами у справі договору суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів», не відповідають Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постанова Правління Національного банку України 10 травня 2007 року за № 168, оскільки не містять відомостей щодо детального розпису загальної сукупної вартості кредиту та її складових, договір містить несправедливі умови, тощо.

Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України 10 травня 2007 року за № 168 регулюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту (кредиту на поточні потреби, кредиту в інвестиційну діяльність, іпотечного кредиту) з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту (у тому числі наданого у формі кредитної лінії, овердрафту за картковим рахунком тощо) і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту (п. 1.2 Правил).

Наслідки ненадання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту вказаними правилами не передбачені.

За положеннями підпункту д) абз. 1 ч. 2, абз. 2 ч. 2; підпунктів 1), 2), 5), 6) абз. 3 ч. 4; підпункту 2) ч. 5, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення оспорюваного кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача.

Статтями 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачено такої підстави для визнання кредитного договору недійсним, як надання/ненадання суб'єктом господарювання інформації споживачеві послуг про орієнтовну сукупну вартість кредиту, вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, тощо. У таких випадках споживач може наділятися правом на розірвання договору, правом на відшкодування завданих йому збитків, і на суб'єкта господарювання можуть накладатися штрафні санкції (ч. 7 ст. 15, ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів»).

За таких обставин, посилання позивача на те, що кредитний договір слід визнати недійсним через порушення її права з боку відповідача на інформацію щодо сукупної вартості кредиту та її складових, є безпідставним.

Разом з тим, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими (ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Наслідком недотримання вимог ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні договору споживчого кредиту, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, є зміна або визнання такого положення недійсним, що передбачено ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

На вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним і в цілому у випадку, якщо у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору (п. 2 ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

В даному випадку позивачем не заявлялися позовні вимоги про визнання недійсними чи зміну окремих пунктів кредитного договору, які вона вважає несправедливими. Крім того, заявлені позовні вимоги не обґрунтовувалися тим, що окремі пункти кредитного договору, які ОСОБА_1 вважає несправедливими, зумовлюють зміну інших положень договору.

За таких обставин, підстави для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним в повному обсязі через невідповідність його умов вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», невідповідність умов договору положенням Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України 10 травня 2007 року за №168, в даному випадку відсутні.

При розгляді справи судом встановлено факт наявності між сторонами у справі кредитних зобов'язань, оформлених кредитним договором від 21 лютого 2007 року у відповідності до вимог ст. 1054 ЦК України з додатками, які містять вичерпну інформацію щодо загальної вартості та складових кредиту, графіку його погашення, тощо.

Оскільки ОСОБА_1 підписала кожну сторінку договору від 21.02.2007 року, то укладаючи договір, як позичальник, усвідомлювала та підтвердила, що умови договору для неї зрозумілі, справедливі та відповідають її інтересам. Наявність підписаного обома сторонами кредитного договору, свідчить про те, що обидва його учасники бажали укласти договір та розуміли його, таке укладення відповідало внутрішній волі сторін, жодна з них не була примушена до укладення такого договору, а відтак, волевиявлення позивача було вільним і відповідало його внутрішній волі; при укладенні договору позивачу були відомі всі умови договору та не існувало ніяких інших обставин, які б примусили його прийняти умови договору на вкрай невигідних для себе умовах.

Отже, на думку суду, цей договір укладено за принципом свободи волевиявлення сторін, що відповідає ст. 627 ЦК України, а тому доводи позивача ОСОБА_1 про несправедливість умов договору, невідповідність спірного договору нормам Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними.

До того ж, як вбачається з матеріалів справи кредитний договір укладено між сторонами у 2007 році. З позовом про визнання цього договору недійсним позивач звернулась у 2016 році, що свідчить про те, що на протязі 9 років позивач не сумнівалась в справедливості умов оспорюваного кредитного договору.

З урахуванням наведеного вище, вимог ст. ст. 627, 1054 ЦК України та встановлених у справі обставин, в даному випадку відсутні підстави для задоволення позову про визнання недійсним кредитного договору в цілому з підстав, передбачених ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Підстави позову про визнання недійсним кредитного договору, заявлені ОСОБА_1 на підставі ст.ст. 230 ЦК України, суд також важає безпідставними.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Відповідно до п. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно п. 20 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел в діях однієї із сторін правочину. наявність умислу, істотність значення обставин щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, що діяла під впливом обману.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України.)

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення (ст. 212 ЦПК України).

За клопотанням позивача, ухвалою суду від 28.11.2016 року у справі було призначено судово-економічну експертизу фінансово-кредитних операцій. Однак дана експертиза не була проведена, оскільки не оплачена позивачем.

Отже, всупереч ст. 60 ЦПК України позивачем не доведено, що положення оспорюваного кредитного договору містять умови, які викладені з порушенням засад цивільного законодавства про справедливість, добросовісність та розумність, а підстави, на які покликається ОСОБА_1 у позові, не є тими доказами, на підставі яких можна визнати кредитний договір недійсним, а тому, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 10-11, 57-60, 212-215 ЦПК України, на підставі ст.ст. 3, 203, 215, 230, 257, 261, 267, 627-629, 638, 1054 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду А.В.Олексюк