У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.
суддів:Євтушенко О.І., Кадєтової О.В.,Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Вертикаль» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Банк Форум», про визнання недійсним договору купівлі-продажу, угоди про переведення прав, акта прийняття-передачі, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 16 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ТОВ «Компанія Вертикаль» звернулось до суду з позовом до ТОВ «Еверест плюс», ОСОБА_6, ОСОБА_7, в якому просило визнати недійсними: договір купівлі-продажу майнових прав № 38/Е від 05 березня 2013 року, укладений між ТОВ «Еверест плюс» та ОСОБА_6; угоду про переведення прав за договором № 38/Е купівлі-продажу майнових прав від 05 березня 2013 від 18 березня 2015 року, укладену між ТОВ «Еверест плюс», ОСОБА_6 та ОСОБА_7; акт приймання-передачі квартири АДРЕСА_1 від 18 березня 2015 року, складений між ТОВ «Еверест плюс» та ОСОБА_8

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13 січня 2006 року між ТОВ «Компанія Вертикаль» та ТОВ «Еверест плюс» було укладено договір пайової участі у фінансуванні будівництва житлового будинку № 42/Е, відповідно до якого ТОВ «Компанія Вертикаль» надає ТОВ «Еверест плюс» грошові кошти в порядку своєї пайової участі у будівництві, а ТОВ «Еверест плюс» використовує надані ТОВ «Компанія Вертикаль» грошові кошти для будівництва житлових приміщень і передає ТОВ «Компанія Вертикаль» житлові приміщення. ТОВ «Компанія Вертикаль» у встановлені строки виконало свої обов'язки та провело фінансування, однак у встановлені строки зобов'язання ТОВ «Еверест плюс» виконані не були. Постановою Господарського суду м. Києва від 06 червня 2011 року ТОВ «Компанія Вертикаль» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Під час виконання повноважень ліквідатора даного підприємства було встановлено, що до складу ліквідаційної маси підприємства підлягає квартира за адресою: АДРЕСА_1, яка повинна була бути передана позивачу, відповідно до умов договору № 42/Е від 13 січня 2006 року, укладеного між ТОВ «Компанія Вертикаль» та ТОВ «Еверест плюс». В подальшому майнові права на квартиру були передані в іпотеку ПАТ «Банк Форум». В березні 2013 року на адресу позивача надійшло повідомлення від ТОВ «Еверест плюс» щодо завершення будівництва та отримання Сертифікату, що засвідчує відповідність закінченого об'єктом будівництва. В ході здійснення повноважень арбітражного керуючого, з метою продажу майнових прав на зазначену квартиру в межах провадження у справі про банкрутство позивач дізнався, що право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, яка повинна була належати ТОВ «Компанія «Вертикаль» та на яку накладено заборону на відчуження, у зв'язку з укладанням договору іпотеки з ПАТ «Банк Форум», було відчужено та право власності оформлено на ОСОБА_7 Як стало відомо пізніше, 05 березня 2013 року, після повідомлення позивача про завершення будівництва, було здійснено відчуження того самого об'єкту вже по суті завершеного будівництва на користь іншої особи, шляхом укладання договору купівлі-продажу майнових прав № 38/Е від 05 березня 2013 року з відповідачем ОСОБА_6, хоча не було зареєстровано право власності на об'єкт нерухомості, який був предметом договору купівлі-продажу майнових прав, а пізніше відчужено ОСОБА_7, на підставі угоди переведення прав за договором №38/Е від 05 березня 2013 року, що грубо порушує законні права позивача та норми чинного законодавства.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 липня 2016 року у задоволенні позовних вимог ТОВ «Компанія Вертикаль» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 16 січня 2017 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 липня 2016 року скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги ТОВ «Компанія Вертикаль» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу майнових прав №38/Е від 05 березня 2013 року, укладений між ТОВ «Еверест плюс» та ОСОБА_6

Визнано недійсною угоду від 18 березня 2015 року про переведення прав за договором купівлі-продажу майнових прав №38/Е від 05 березня 2013 року, укладену між ТОВ «Еверест плюс», ОСОБА_6 та ОСОБА_7

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позовних, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами факт набуття за ним на праві власності квартири АДРЕСА_1, загальною площею 99,60 кв. м, а також відсутні відомості про вибуття спірного майна на користь позивача.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що наявні правові підстави для визнання недійсними договору купівлі-продажу майнових прав № 38/Е від 05 березня 2013 року, укладеного між ТОВ «Еверест плюс» та ОСОБА_6, а також угоди від 18 березня 2015 року, укладеної між ТОВ «Еверест плюс», ОСОБА_6 та ОСОБА_7, про переведення прав за договором № 38/Е купівлі-продажу майнових прав від 05 березня 2013 року, оскільки ТОВ «Компанія Вертикаль» проінвестувало будівництво спірної квартири раніше ніж ОСОБА_6 уклав договір купівлі-продажу майнових прав, тому саме воно, відповідно до ст. 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність» має право володіти, користуватися і розпоряджатися об'єктами та результатами інвестицій відповідно до законодавчих актів України, оскільки об'єкти та результати інвестицій є власністю інвестора.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції виходячи з наступного.

Судом першої інстанції установлено, що 13 січня 2006 року між ТОВ «Компанія Вертикаль» та ТОВ «ЕВЕРЕСТ ПЛЮС» було укладено договір пайової участі у фінансуванні будівництва житлового будинку № 42/Е, згідно з яким ТОВ «Компанія Вертикаль» надає ТОВ «Еверест плюс» грошові кошти в порядку своєї пайової участі в будівництві житлового будинку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 у встановленому договором розмірі і порядку, а ТОВ «Еверест плюс» використовує надані ТОВ «Компанія Вертикаль» грошові кошти для будівництва житлових приміщень і передає ТОВ «Компанія Вертикаль» після завершення будівництва частину об'єкту будівництва - житлове приміщення, визначене п. 1.2 договору, а саме секція АДРЕСА_1.

Із довідки про 100% фінансування згідно договору № 42/Е від 13 січня 2006 року, виданої ТОВ «Еверест плюс» вбачається, що ТОВ «Компанія Вертикаль» надала ТОВ «Еверест плюс» грошові зобов'язання у вигляді простих векселів у розмірі 100 % від вартості загальної площі об'єктів фінансування (квартири), 473 812,63 грн, розташованої по АДРЕСА_1, загальною площею 90,38 кв. м.

Також судом першої інстанції установлено, що 05 березня 2013 року між ТОВ «Еверест плюс» та ОСОБА_6 укладено договір № 38/Е купівлі-продажу майнових прав, згідно з яким ТОВ «Еверест плюс» продає, а ОСОБА_6 купує майнові права на об'єкти нерухомості в об'єкті капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 100,9 кв. м на 24-му поверсі, секція № 1.

Згідно довідки від 20 березня 2013 року про сплату 100 % майнових прав на об'єкт нерухомості згідно договору № 38/Е купівлі-продажу майнових прав від 05 березня 2013 року встановлено, що ОСОБА_6 сплатив ТОВ «Еверест плюс» грошові кошти у розмірі 762 260,20 грн, що складає 100 % вартості майнових прав на об'єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1, а ТОВ «Еверест плюс» прийняв їх і гарантує, після завершення будівництва передати квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 100,9 кв. м, секція 1.

Крім того, 18 березня 2015 року між ТОВ «Еверест плюс» (продавець), ОСОБА_6 (покупець) та ОСОБА_7 (сторона 1) укладено угоду про переведення прав за договором 38/Е купівлі-продажу майнових прав від 05 березня 2013 року, за умовами якої продавець погоджується, покупець передає, а сторона 1 приймає на себе права і обов'язки, що належать покупцю і стає покупцем за основним договором, укладеним між продавцем та покупцем.

Також, 18 березня 2015 року між ТОВ «Еверест плюс» та ОСОБА_7 складено акт приймання передачі квартири № АДРЕСА_1 до договору 38/Е купівлі-продажу майнових прав від 05 березня 2013 року.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 08 травня 2015 року, право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 100,9 кв. м належить ОСОБА_7

Статтею 638 ЦК Українипередбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до положень ст. 204 Цивільного кодексу України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Згідно положень ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК Українивстановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб.

Звертаючись до суду з указаним позовом, ТОВ «Компанія Вертикаль» посилалась на те, що оскільки воно проінвестувало будівництво квартири АДРЕСА_1 раніше ніж ОСОБА_6, тому оспорювні договори купівлі-продажу майнових прав № 38/Е від 05 березня 2013 року та про переведення прав від 18 березня 2015 року на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України необхідно визнати недійсними.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 58 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. (ч.1 ст. 64 Цивільного процесуального кодексу України).

З урахуванням вказаних обставин та наявних у матеріалах справи доказів, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки ТОВ «Компанія Вертикаль» не доведено факт набуття на праві власності квартири АДРЕСА_1, тому відсутні правові підстави, передбачені ст. ст. 203, 215 ЦК України для визнання недійсними договору купівлі-продажу майнових прав № 38/Е від 05 березня 2013 року та угоди про переведення прав від 18 березня 2015 року.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції вищевказаних обставин та вимог закону не врахував, у зв'язку з чим помилково скасував рішення суду першої інстанції, ухвалене з дотриманням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 16 січня 2017 року скасувати, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 липня 2016 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова С.О. Карпенко