Справа № 445/1741/17
У х в а л а

про залишення позову без руху

"31" жовтня 2017 р. суддя Золочівського районного суду Львівської області Бакаїм М.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку,

в с т а н о в и в :

Позивачка звернувся до суду із вказаною позовною заявою.

Відповідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

Згідно із ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє особам, які беруть участь у справі у здійсненні їх прав.

Ухвалою Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.09.2012 року за № 10-1386/0/4-12 визначено, що при застосування у судовій практиці норм ЦПК України, суди повинні дотримуватися прецедентної практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов'язків. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Також Європейський суд з прав людини зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі «Жоффре де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року).

Згідно з ч.1 ст.122 ЦПК України, суддя відкриває провадження у цивільній справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому цим Кодексом.

Однак, подана позовна заява не відповідає вимогам ст.119 ЦПК України, оскільки позивачем не сплачено суми судового збору відповідно до Закону України Про судовий збір від 08.07.2011 року.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Структуру заробітної плати визначено у статті 2 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Втім, відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Виходячи з аналізу наведених положень, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати та є видом відповідальності роботодавця за порушення строків виплати належних звільненому працівникові сум.

Таким чином, вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має бути сплачена судовим збором.

При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду України, яка міститься у постанові від 30 листопада 2016 року № 6-1121цс16.

За положеннями п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону № 3674-VI за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру розмір судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 1 січня 2017 року становить 1600 гривень.

Таким чином, за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач мав сплатити судовий збір в сумі 640 гривень (0,4 х 1600), однак всупереч вимогам ч. 5 ст. 119 ЦПК України в матеріалах позовної заяви відсутній документ, що підтверджує сплату судового збору.

Згідно ч.1 ст.121 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст.ст.119, 120 ЦПК України, постановляє ухвалу про залишення такої без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків.

Враховуючи вищезазначені недоліки позовної заяви, вважаю за необхідне залишити таку без руху, надавши позивачу п'ятиденний строк для їх усунення, попередивши, що у протилежному випадку подана нею позовна заява буде вважатись неподаною та повернута йому.

Керуючись ст.121 ЦПК України, -

у х в а л и в :

позовну заяву ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку залишити без руху, надавши позивачу строк п'ять днів з дня отримання ухвали для усунення недоліків, зазначених у мотивувальній частині ухвали.

Попередити позивача, що у випадку неусунення ним зазначених недоліків позовної заяви у встановлений судом строк така буде визнана неподаною та повернута йому.

Ухвала є остаточною та не може бути оскаржена в апеляційному порядку.

СуддяОСОБА_3