22-ц/775/554/2017(м)
Головуючий в 1 інстанції Якішина О.М. .
Доповідач Принцевська В.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2017 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Принцевської В.П.,

суддів Биліни Т.І., Лопатіної М.Ю.

при секретарі Зал Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 на рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 29 червня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про зміну формулювання причини звільнення, дати звільнення, стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

04.11.2016 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про зміну формулювання причини звільнення, дати звільнення, стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 29 січня 2016 року згідно договору від 29.01.2016 року вона була прийнята на роботу провізором у аптеку № 1, яка розташована за адресою: пров. Ясельний, 5, смт. Велика Новосілка Великоновосілківського району Донецької області на посаду завідуючої. Додаткових договорів до договору № 1 від 29.01.2016 року що до її повної матеріальній відповідальності нею не укладалось. На протязі роботи між нею та відповідачем по справі виникали розбіжності у веденні аптекарської діяльності та роботи провізора щодо збереження лікарських засобів, тому що ключі від сейфа, від приміщення аптеки знаходилися як у неї, так і у роботодавця та інших провізорів, що є недопустимим у зв'язку із наявністю лікарських препаратів, які вимагають обовязкового рецептурного супроводження. Оскільки до її вимог роботодавець не прислуховувався, вона стала підшукувати собі інше місце роботи. Після того, як вона знайшла таке місце роботи та в усній формі повідомила відповідача про своє звільнення, він став перешкоджати її звільненню. 06.10.2016 року нею була подана заява про звільнення за власним бажанням, але, отримавши заяву, відповідач заявив що він зробить все, щоб звільнити її за статтею, за якою її не приймуть до жодного закладу. В цей же день він викликав працівників поліції та, начебто зробивши інвентаризацію лікарських засобів, виявив недостачу лікарських засобів на суму у 13 233 грн., та змусив її виплатити цю суму, заявивши що поліція зараз порушить відносно неї кримінальне провадження і її заарештують. Після цього до аптеки дійсно прийшли працівники поліції і вона, злякавшись, подзвонила своєму чоловікові та повідомила про претензії відповідача. Після того, як чоловік привіз їй гроші, вона під розписку віддала їх відповідачеві. Після цього вона попросила відповідача звільнити її згідно поданої заяви про звільнення, віддати трудову книжку та оригінали документів про вишу освіту та сертифікат інтернатури, при цьому вона відразу віддала йому ключі від приміщення аптеки. Але після сварки відповідач вигнав її із приміщення аптеки. В подальшому вона практично кожний день ходила до відповідача та просила віддати трудову книжку, заробітну плату за час роботи та зробити відмітку у її заяві про звільнення за власним бажанням.

11.10.2016 року відповідач по справі на копії її заяви від 06.10.2016 р. про звільнення із роботи за власним бажанням зробив відмітку про її отримання 11.10.2016 р. Викликав її 12.10.2016 року та видав копію наказу № 25 від 12.10.2016 року про її звільнення за ст. 41 п. 2 КЗпПУ та в цей же день видав трудову книжку із вказаними вище відмітками. Розрахунку по заробітній платі не зробив. Вважає формулювання причини звільнення її з роботи неправильним, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України мала право розірвати трудовий договір за власним бажанням. Неправильне формулювання причин звільнення в її трудовій книжці стало перешкодою для її працевлаштування на іншу роботу, у звязку з чим вважає, що має право на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та отримання зарплатні за період із 09.09.2016 року по 12.10.2016 року.

Просила змінити формулювання причини звільнення з підстав п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП України «в звязку з втратою довіри з боку власника» на ст.. 38 КЗпП України «за власним бажанням», а також дату звільнення з «12.10.2016 р.» на день вирішення справи в суді, стягнути з відповідача заборгованість по зарплатні в сумі 1687,50 грн., за час вимушеного прогулу 1437,50 грн., 10000 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди, оскільки необгрунтоване звільнення за п.2 ст. 41 КЗпПУ призвело до того, що її не прийняли на роботу до іншого закладу, в звязку із чим вона перенесла моральні страждання, втратила нормальні життєві звязки, зазначеним записом у її трудовій книжці відповідач змусив її додавати додаткових зусиль для організації свого життя. Також просила стягнути з відповідача понесені нею витрати на правову допомогу в розмірі 350 грн.

27.06.2017 р. позивач подала заяву про збільшення розміру позовних вимог і просила змінити формулювання причини звільнення з підстав п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП України «в звязку з втратою довіри з боку власника» на ст. 38 КЗпП України «за власним бажанням», а також дату звільнення з «12.10.2016 р.» на день вирішення справи в суді, стягнути з відповідача на її користь заборгованість по зарплатні в сумі 1650 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 800 грн., за час вимушеного прогулу 12600 грн., 50000 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди, 50 грн. за кожен день прострочки фактичного розрахунку до часу фактичної виплати всієї заборгованості та понесені нею витрати на правову допомогу в розмірі 350 грн. Просила допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 29 червня 2017 року позов задоволено частково. Змінено формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з підстав п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП України «в звязку з втратою довіри з боку власника» на ст. 38 КЗпП України «за власним бажанням», а також дату звільнення з «12.10.2016 р.» на «06.10.2016 р.». Стягнуто з фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 2300,27 грн., 5000 грн. в відшкодування моральної шкоди та витрати на правову допомогу в розмірі 350 грн., а всього 7650,27 грн. В задоволенні решти частини позовних вимог відмовлено.

З даним рішенням не погодилися сторони по справі та оскаржили його в апеляційному порядку.

ОСОБА_1 в своїй апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції не повно зясував обставини справи та ухвалив рішення з порушенням вимог процесуального і матеріального Закону. Просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

ОСОБА_2 в своїй апеляційній скарзі також посилається на те, що суд першої інстанції не повно зясував обставини справи та ухвалив рішення з порушенням вимог процесуального і матеріального Закону. Просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В судове засідання ОСОБА_1 не зявилася, повідомлена про час і місце судового засідання належним чином, звернулася до суду з заявою про розгляд справи в її відсутність.

ОСОБА_2 в судовому засіданні повністю підтримав свою апеляційну скаргу та заперечував проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає необхідним відхилити апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та залишити рішення суду першої інстанції без змін з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 р. звільнення з підстав втрати довір'я (п.3 ст.41 КЗпП) суд може визнати обгрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Звільнення за утрату довір'я до працівника на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП може відбутися при скоєнні ним виновних дій. При цьому не має значення, в якій формі були скоєні незаконні дії: навмисно чи в формі необережного відношення до своїх обов'язків. Працівник передбачав або повинен був передбачати негативні наслідки своїх дій. Вина працівника повинна бути доведена власником або уповноваженим ним органом фактами і об'єктивними обставинами, що свідчать про винні дії працівника, наприклад, систематична нестача довірених йому цінностей, безвідповідальне, халатне відношення до своїх трудових обов'язків, порушення правил торгівлі, крадіжки тощо. Конкретними фактами можуть бути обмірювання, обважування покупців, завищення ціни, привласнення матеріальних цінностей тощо.

Обов'язок обгрунтування утрати довір'я до працівника покладається на власника або уповноважений ним орган, який повинен навести об'єктивні докази вини працівника у завданні матеріальної шкоди або скоєнні незаконних дій. Недовір'я до працівника не може обґрунтовуватись лише на підозрі власника або уповноваженого ним органу.

Судом правильно встановлено, що 29.06.2016 р. між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем приватним підприємцем ОСОБА_2 укладений трудовий договір, відповідно до якого ОСОБА_1 прийнята на посаду завідуючої аптекою № 1 та встановленням заробітної плати в розмірі 1500 грн. на місяць.

Наказом № 25 від 12.10.2016 р. ОСОБА_1 звільнена за ст. 41 п.2 КЗпП України, про що у трудову книжку було зроблено відповідний запис.

Підстава видання наказу (акт ревізії, заява, доповідна, службова записка, інше) в наказі не зазначено, як і дата припинення трудового договору. Крім того, в наказі про звільнення не сформульована підстава звільнення, лише посилання на норму закону.

Підставою для звільнення позивачки з роботи на підставі п.2 ч.1 ст. 41 КЗпПУ були ті обставини, що позивачка нібито заподіяла відповідачу матеріальну шкоду шляхом фальсифікації накладних та не внесенням накладних до компютерної програми, що і стало причиною для втрати до неї довіри.

В підтвердження даної позиції відповідач надав суду інвентаризаційний опис, витяг з ЄРДР, акти про відмову від участі в інвентаризації, від ознайомлення з інвентаризацією, отримання грошей, допущення прогулів.

Так, в інвентаризаційному описі від 06.10.2016 р. зазначено склад комісії: голова ОСОБА_2, члени ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4; інвентаризація розпочата згідно наказу № 22 від 06.10.2016 р.;дата початку 06.10.2016 р. о 10 год., дата закінчення 06.10.2016 р. о 17-30 год.

До акту додано список накладних на двох аркушах, в яких виявлено фальсифікації, та зазначена сума збитків, та копії накладних.

В інвентаризаційному описі від 09.10.2016 р. зазначено склад комісії: голова ОСОБА_2, члени ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_4; інвентаризація розпочата згідно наказу № 24 від 09.10.2016 р.; дата початку 09.10.2016 р. о 8 год., дата закінчення 09.10. р. о 22 год.

До акту додано список найменування товару та акт надлишків/недостач.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що жоден з цих документів не встановлює вини позивачки у нанесенні відповідачу майнової шкоди, не встановлює яким чином позивачка заподіяла відповідачу матеріальну шкоду на зазначену у них суму, будь-яке розслідування з даного приводу проведено не було. Будь-яких інших доказів, які б свідчили про вчинення позивачкою дій, які дають підстави для втрати довір'я до неї з боку відповідача, суду надано не було.

Згідно до вимог, які ставляться до порядку проведення інвентаризації, інвентаризаційним описом оформлюється робота інвентаризаційної комісії щодо встановлення фактичних залишків матеріальних цінностей і грошових коштів. Інвентаризаційні описи складаються в процесі інвентаризації майна на дату її проведення. Остаточні результати інвентаризаційної комісії оформлюються актом інвентаризації.

Усі документи, що складаються в процесі інвентаризації,- інвентаризаційний опис, порівняльна відомість, акт інвентаризації - мають комплексний характер і тому вони повинні бути підписані головою інвентаризаційної комісії, її членами і матеріально відповідальною особою.

Отже, інвентаризаційний опис це документ, який ведеться під час інвентаризації. Кінцевий результат інвентаризації оформлюється актом, в якому зазначаються, зокрема, причини нестачі та винні особи.

Свідки ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підтвердили факт відмови ОСОБА_1 від підпису акту інвентаризації, отримання заробітної плати, прогулу, а також факт недостачі.

Разом з тим, під час розгляду справи судом правильно встановлено, що акт інвентаризації, в якому було б зазначено причини недостачі та особа, винна у недостачі, не складався.

Крім того, до складу інвентаризаційної комісії були включені матеріально-відповідальні особи провізори, які працюють в аптеці, що ставить під сумнів висновки інвентаризації, оскільки вони також є особами, що перевіряються.

Суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що позивач не була ознайомлена з наказом про проведення інвентаризації та її результатами. Посилання представника відповідача на те, що позивачці було надано можливість ознайомитись з інвентаризаційним описом в електронному варіанті, суд оцінює критично.

Крім того, відповідно до пояснень свідка ОСОБА_7, яка на момент звільнення позивача працювала у відповідача провізором, а зараз займає посаду завідуючої аптекою, 06.10.2016 р. проводилась інвентаризація по накладним, а 09.10.2016 р. по матеріальним цінностям. При цьому свідок пояснила, що 06.10.2016 р. ОСОБА_1 звільнили і з цього часу вона в аптеці більше не зявлялась. Її було повідомлено про проведення інвентаризації, проте позивачка відмовилась від ознайомлення з наказом та від участі в інвентаризації, про що були складені відповідні акти. Разом з тим, зазначила, що в її присутності ОСОБА_1 з наказом не знайомили, про ці обставини їй відомо зі слів директора. Щодо порядку проведення інвентаризації 06.10.2016 р. пояснила, що інвентаризацію проводив ОСОБА_2, а вона та ОСОБА_3, які також входили до складу комісії, знаходились в залі, обслуговували покупців. ОСОБА_2 кликав їх, коли виявляв недостачу, і якщо в накладних були розбіжності, він їм це показував. Додала, що 06.10.2016 р. акт інвентаризації не складався їй дали на підпис дві сторінки, з наказом про проведення інвентаризації її не знайомили. Щодо проведення інвентаризації 09.10.2016 р. пояснила, що як і 06.10.2016 р., вони по-черзі підходили до ОСОБА_2, коли той знаходив якісь недоліки, з наказом про проведення інвентаризації її ознайомили ввечері 09.10.2016 р., а 10.10.2016 р. її ознайомили з актом надлишків/недостач за результатами інвентаризації 09.10.2016 р. Зазначила, що в її присутності ОСОБА_1 з актом не знайомили. Зі слів директора, у нестачі винна ОСОБА_1 12.10.2016 р. ОСОБА_1 в її присутності та ОСОБА_2 ознайомили з наказом про звільнення, проте вона відмовилась ставити свій підпис про ознайомлення. Інші особи при цьому присутні не були.

Працівник не може бути звільнений за п.2 ч.1 ст. 41 КЗпПУ, якщо відсутні конкретні факти, що підтверджують його провину.

Суд першої інстанції правильно встановив, що відповідачем не надано доказів, які свідчили про наявність у діях ОСОБА_1 конкретних правопорушень, не доведено її вини у цих порушеннях, а також, що вони вчинені саме позивачем умисно чи з необережності, а тому суд приходить до висновку, що підстав для звільнення позивача в звязку з втратою до неї довіря у відповідача не було. Посилання відповідача та його представника на відшкодування позивачкою завданої шкоди не свідчить про доведеність її вини за відсутності конкретних фактів.

За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Відповідно до ч.3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Як вбачається з трудової книжки, ОСОБА_1 звільнено на підставі п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП України, без зазначення формулювання причини звільнення .

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо необхідності змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з підстав п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП України «в звязку з втратою довіри з боку власника» на ст. 38 КЗпП України «за власним бажанням».

Згідно поданої ОСОБА_1 заяви від 06.10.2016 р., позивач просила її звільнити з 06.10.2016 р. Враховуючи те, що після подачі вказаної заяви позивач не продовжила роботу і не відкликала подану заяву, відповідач незалежно від строку отримання такої заяви зобовязаний був оформити розірвання трудового договору з ОСОБА_1 у строк, який вона просила, за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що днем звільнення позивачки слід вважати 06.10.2016 р.

Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно наданих суду копій видаткових касових ордерів від 09.10.2016 р. та 12.10.2016 р. позивачу нарахована заробітна плата за вересень 2016 р. в розмірі 1207,50 грн. та за період з 01.10.2016 р. по 12.10.2016 р. та компенсація за невикористану відпустку в розмірі 1072,77 грн.

Судом правильно встановлено і не оспорюється сторонами, що зазначені суми позивачем не отримані, відповідач визнав позов в частині стягнення заробітної плати в сумі 2300,27 грн., а тому суд дійшов правильного висновку щодо часткового задоволення позовних вимог в цій частині та стягнення з відповідача та користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 2300,27 грн., вважаючи їх недоведеними в іншій частині.

Відповідно до ч.3 ст. 235 КЗпПУ якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Позивачем надано довідку від 21.04.2017 р., видану ТОВ «Инфинити Элит» (м. Херсон) про те, що вона 29.09.2016 р. пройшла співбесіду на посаду провізора і з 01.11.2016 р. повинна була приступити до роботи. Разом з тим, з даної довідки не вбачаються причини, з яких позивач не приступила до роботи, яким можуть бути як подальша відмова роботодавця в прийнятті на роботу, так і небажання самої позивачки працювати з даним конкретним роботодавцем або інші особисті обставини. Доказів щодо спроб влаштувались на роботу до інших роботодавців позивачем суду не надано.

Суд також дійшов правильного висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що зазначене відповідачем у трудовій книжці формулювання причини звільнення перешкоджало позивачу у працевлаштуванні, а тому не має підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В звязку з відсутністю підстав для задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню і вимоги про стягнення з відповідача 50 грн. за кожний день прострочки фактичного розрахунку до часу фактичної виплати всієї суми заборгованості, які обґрунтовані тим, що невиплата всіх сум, які належно виплатити на час звільнення є тривалим правопорушенням, тому сума 12600 грн. за час вимушеного прогулу має бути збільшена на час фактичної виплати із розрахунку 50 грн. за день прострочки фактичного розрахунку. Крім того, даний вид стягнення не передбачений трудовим законодавством України.

Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Проте, з відповідними вимогами позивач до суду не звертався.

Відповідно до п.5 Постанови пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ст.. 237-1 КЗпПУ відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 р. судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Суд правильно вважає обґрунтованими посилання позивача на те, що внаслідок порушення відповідачем трудових прав позивача, повязаних із звільненням в звязку з втратою до неї довіри, останній були заподіяні моральні страждання, позивач втратив нормальний уклад свого життя і був вимушений докладати додаткових зусиль для його організації.

Суд правильно встановив, що немає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині в повному обсязі та, виходячи із засад розумності та справедливості, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та стягнення з відповідача на відшкодування заподіяної моральної шкоди на користь позивача 5000 грн.

Статтею 308 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому необхідно відхилити апеляційні скарги сторін по справі, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.,ст. 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 29 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді