Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Вихотень Я.В.

за участі: представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства акціонерного комерційного банку "Індустріалбанк" на рішення Рівненського міського суду від 30 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства акціонерного комерційного банку "Індустріалбанк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Рівненської міської ради і Приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_2; про визнання недійсним договору застави нерухомого майна та припинення іпотеки на нерухоме майно,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2016 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до Публічного акціонерного товариства акціонерного комерційного банку "Індустріалбанк" (далі ПАТ "Індустріалбанк" або банк), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Рівненської міської ради і Приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_2; про визнання недійсним договору застави нерухомого майна. Свої вимоги мотивувала тим, що укладення ОСОБА_3 оспорюваного договору іпотеки без згоди позивача і без попереднього дозволу органу опіки та піклування, вказує на його недійсність.

В подальшому ОСОБА_1 збільшено розмір позову, доповнивши вимогою про припинення іпотеки на нерухоме майно.

Ухвалою Рівненського міського суду від 31 жовтня 2016 року провадження у справі в частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 закрито.

Рішенням Рівненського міського суду від 30 травня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено:

Визнано недійсним договір застави нерухомого майна (іпотеки) №KRIZ/0800/11/06 від 12 травня 2006 року, що укладений між ОСОБА_3 та банком, посвідчений Приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_2 і зареєстрований в реєстрі за №1108.

Припинено іпотеку на нерухоме майно: домоволодіння під №175, що знаходиться в м. Рівне, вулиця Дубенська, внесену в Єдиний реєстр заборон і відчуження майна та Державний реєстр іпотек на підставі договору застави нерухомого майна (іпотеки) №KRIZ/0800/11/06 від 12 травня 2006 року, посвідчений Приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_2 та зареєстрований за №1108.

На рішення суду, вважаючи його незаконним та необґрунтованим, ПАТ "Індустріалбанк" подано апеляційну скаргу, де посилається на порушення норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося про залишення судом без уваги норм ст.ст. 257, 261, 267 ЦК України щодо позовної давності, сплив якої повинно було б потягнути відмову в позові з цієї підстави. Не враховано і те, що 18 квітня 2006 року в іспанському місті Ксантіва посвідчено генеральну довіреність, за якою ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_3 діяти в її інтересах, у т.ч. розпоряджатися рухомим і нерухомим майном, представляти спільні інтереси відносно власності, видавати поруки та гарантії, можливість визнання, прийняття, виконання, передачі, поділу повністю або частково прав користування чужим майном, застави, іпотеки. Таким чином, з урахуванням довіреності 12 травня 2006 року ОСОБА_3 придбав житловий будинок №175 в м. Рівне, вулиця Дубенська, а також уклав і підписав кредитний та іпотечний договори. Тобто його дії відповідали ч. 3 ст. 65 СК України.

На його думку, правомірність позиції банку стверджено правовим висновком Верховного Суду України, що висловлений у постановах від 21 жовтня 2015 року у справі №6-1568цс15 і від 30 березня 2016 року у справі №6-533цс16.

Обставина недобросовісності сторін при укладенні кредитного і оспорюваного договорів не є доведеною і тому ґрунтується на припущеннях.

Вважає помилковими твердження суду, що дві заяви дружини позичальника про згоду на внесення змін до кредитного договору та договору іпотеки не можна розуміти як подальше схвалення правочинів. ОСОБА_1 жодного разу не зверталася до банку із заявами про незгоду з фактом укладення договорів чи внесення якихось змін або доповнень до правочинів.

Через те, що позичальником був ОСОБА_3, не згоден банк і з висновками суду про те, що матеріали справи не містять будь-яких заяв позивача з проханням провести конвертизацію за кредитним договором, відсутні квитанції про сплату ОСОБА_1 на рахунок банку коштів як згоди на прийняття оферти. Додаткова угода щодо конвертизації даного кредиту між позивачем і ПАТ "Індустріалбанк" не укладалася. Відсутні й докази про передачу коштів від ОСОБА_3 для ОСОБА_1 після (під час) укладання додаткової угоди від 22 квітня 2015 року.

З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову ОСОБА_1 в позові про визнання недійсним договору застави нерухомого майна (іпотеки) та про припинення іпотеки.

У запереченнях на апеляційну скаргу позивач, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просила залишити його без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі та з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи і доводи відповідача, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Як убачається зі свідоцтва про одруження серії І-ГЮ №080318 від 03.10.1992 року, 3 жовтня 1992 року Відділом Костопільського ЗАГС Рівненської області зареєстровано шлюб року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с. 7, 10; т. 1). Від шлюбних відносин вони мають дітей дочок ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, і Крістіну, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 29, 30; т. 1).

12 травня 2006 року ОСОБА_3 уклав кредитний договір №KRI/0800/50/06 з ПАТ "Індустріалбанк", за умовами якого банк надав, а позичальник отримав 49 500 доларів США на купівлю житлового будинку №175 по вулиці Дубенська в м. Рівне (а.с. 127-129; т. 1). Даний будинок придбано на підставі договору купівлі-продажу від 12.05.2006 року, де ОСОБА_5, діючи від імені та в інтересах ОСОБА_6, продав його на користь ОСОБА_3, а покупець передав продавцю в рахунок купівлі 314 300 гривень. Договір посвідчений нотаріально і зареєстрований в реєстрі за №1107 (а.с. 22-23, зв.; т. 1).

Очевидним є той факт, що житловий будинок придбано ОСОБА_3 в інтересах своєї сім'ї, а саме для проживання всіх її членів.

Згодом він уклав з кредитодавцем ряд додаткових угод до кредитного договору №KRI/0800/50/06 від 12.05.2006 року:

17 вересня 2010 року додаткову угоду №1 (а.с. 130; т. 1);

28 липня 2011 року додаткову угоду №2 (а.с. 130-131; т. 1);

22 квітня 2015 року додаткову угоду №3 (а.с. 133-139; т. 1).

З метою повернення позичальником одержаних кредитних коштів 12 травня 2006 року між банком і ОСОБА_3 укладено договір застави нерухомого майна (іпотеки) №KRIZ/0800/11/06, предметом якого є житловий будинок №175 по вулиці Дубенська в м. Рівне (а.с. 41-45; т. 1).

22 квітня 2015 року між ними укладено додаткову угоду до договору застави нерухомого майна (іпотеки) №KRIZ/0800/11/06 від 12 травня 2006 року (а.с. 46-47; т. 1).

10 грудня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено шлюбний договір, де сторони дійшли згоди про те, що будь-яка річ, майно, набуте за час шлюбу і не віднесене до особистої приватної власності одного зі сторін, а також будь-яке інше майно, набуте у шлюбі та не віднесене за договором до особистої приватної власності, є спільною сумісною власністю подружжя (а.с. 24-26; т. 1).

9 жовтня 2015 року ОСОБА_3 помер, про що свідчить відповідне свідоцтво серії І-ГЮ №180675 від 10 жовтня 2015 року (а.с. 27; т. 1).

З повідомлення Другої Рівненської державної нотаріальної контори від 15.04.2016 року №514/02-14 видно, що спадкова справа №73/2016 до майна ОСОБА_3 заведена 22 березня 2016 року на підставі претензії ПАТ "Індустріалбанк" №352 від 17.03.2016 року. 29 березня 2016 року надійшла претензія ОСОБА_7 від 25 березня 2016 року.

7 квітня 2016 року надійшли до нотаріальної контори заяви про відмову від прийняття спадщини: дружини померлого ОСОБА_1, дочок померлого ОСОБА_8 і ОСОБА_9, матері померлого ОСОБА_10, батька померлого ОСОБА_11 та сестри померлого ОСОБА_12 (а.с. 182; т. 1).

Таким чином встановлено, що між ОСОБА_3 і ПАТ "Індустріалбанк" існували зобовязальні правовідносини, що виникли з кредитного договору, належне виконання яких позичальником було забезпечено іпотекою придбаного за отримані у банку кошти житлового будинку.

Спірні ж права та обов'язки виникли з приводу укладення ОСОБА_3 договору застави нерухомого майна (іпотеки) з ПАТ "Індустріалбанк", правомірність якого оспорюється позивачем. ОСОБА_1 покликається на те, що про оспорюваний правочин на момент його укладення не було відомо. Про його існування дізналася лише 22 квітня 2015 року, тобто договір вчинено без її волевиявлення на виникнення договірних відносин з банком і своєї згоди на це вона не давала. Також посилалася на порушення прав дітей, адже оспорюваний договір укладено без погодження із органом опіки та піклування.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його доведеності та обґрунтованості, оскільки права позивача було порушено укладенням без її згоди іпотекодавцем, який одночасно був і позичальником, договору застави нерухомого майна (іпотеки), що було придбане за кредитні кошти, із іпотекодержателем, про що вона довідалася лише 22 квітня 2015 року.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

На а.с. 149-153, зв.; т. 1 міститься оригінал генеральної довіреності від 19.04.2006 року, що вчинений нотаріусом в м. Ксантіва (ОСОБА_12), Іспанія. За її положеннями ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_3 виконувати від імені довірителя розпоряджатися рухомим і нерухомим майном, виконувати будь-який вид прав і зобов'язань, видавати, вимагати, схвалювати рахунки, підписувати листи, приймати та оплачувати будь-які борги та кредити, мати можливість заснування, визнання, прийняття, виконання, передачі, поділу, анулювання повністю або частково, прав користування чужим майном, застави, іпотеки, представляти спільні інтереси відносно власності і взагалі, виконувати будь-які державні або приватні права.

Переклад тексту генеральної довіреності українською мовою, правильність якого посвідчено нотаріусом, знаходиться на а.с. 154-159; т. 1.

Із заяви від 12.05.2006 року видно, що ОСОБА_3, діючи від імені своєї дружини ОСОБА_1, дав згоду на придбання (купівлю) житлового будинку №175 по вулиці Дубенська в м. Рівне за спільні грошові кошти подружжя у розмірі 314 300 гривень, а також на укладення і підписання кредитного договору та договору іпотеки зазначеного вище нерухомого майна на умовах відомих. Заява посвідчена нотаріально (а.с. 160; т. 1).

Згідно зі ст.ст. 237-239 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки особи, яку він представляє.

Оскільки обмежень на висловлення ОСОБА_1 своєї згоди на укладення кредитного договору і договору іпотеки генеральна довіреність не містила, тому ОСОБА_3 правомірно, діючи як уповноважений представник дружини, погодився із учиненням цих правочинів від її імені.

Більше того, в подальшому, 22 квітня 2015 року, ОСОБА_1, зробивши нотаріально посвідчену заяву про свою згоду на внесення змін до оспорюваного згодом нею ж договору іпотеки, схвалила попередні дії та рішення свого чоловіка (а.с. 130; т. 2).

Згідно зі ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створю, змінює, припиняє цивільні права та обвязки особи. яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі,якщо особа. яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створю, змінює і припиняє цивільні права та обовязки з моменту вчинення цього правочину.

Окрім того, правова позиція Верховного суду України, що висловлена у постанові від 30 вересня 2016 року у справі №6-533цс16, свідчить, що відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору. укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого. добросовісність.

Відповідно до ч.ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Однак обставини справи жодним чином не вказують про недобросовісність контрагентів за договором при укладенні оспорюваного правочину.

Відповідно до абз. другого ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що покликання позивача на відсутність волевиявлення на укладення договору іпотеки не ґрунтується на вимогах закону і суперечить матеріалам справи. Тобто ці обставини не є підставою для задоволення позову ОСОБА_1

Правова позиція Верховного Суду України, що висловлена у постанові від 20 січня 2016 року у справі №6-2940цс15, свідчить, що норма ст. 177 СК України, ст. 16 Закону України "Про охорону дитинства" та ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей", яка передбачає необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямована на захист майнових прав дітей, відтак підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його укладення майнових прав дитини.

З'ясовано, що на час укладення договору іпотеки обоє дітей ОСОБА_3 і ОСОБА_1 були малолітніми, вони не мали і не мають права власності на житловий будинок №175 по вулиці Дубенська в м. Рівне, який був переданий батьками в іпотеку на користь банку. Тому дочки ОСОБА_4 і Крістіна набули право користування будинком як члени сім'ї власників відповідно до ст. 405 ЦК України та ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" і зберігають це право протягом усього часу перебування нерухомості в іпотеці.

Оскільки права дітей ОСОБА_3 і ОСОБА_1 не є порушеними, тому вони не підлягають судовому захисту. Тобто ця підстава позову не є обґрунтованою і з цих міркувань позов не може бути задоволеним.

Щодо доводів відповідача про залишення позову без задоволення з мотивів спливу позовної давності, то колегія суддів з ними не може погодитися.

Так, з розяснень, даних Пленумом Верховного суду України в абз. третьому п. 11 своєї постанови від 18 грудня 2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", вбачається, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, позов не підлягає до задоволення з підстав необґрунтованості, а не пропуску позивачем матеріально-правового строку для звернення до суду за захистом своїх цивільних прав.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

В силу вимог ст. 88 ЦПК України понесений банком при поданні апеляційної скарги і документально підтверджений судовий збір 606, 32 гривні підлягає стягненню з ОСОБА_1 на його користь.

Щодо забезпечення позову, то колегія суддів при вирішенні цього питання ураховує положення ст. 154 ЦПК України.

Згідно із ч. 6 цієї статті якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

Таким чином, слід скасувати обраний 31 жовтня 2016 року Рівненським міським судом захід забезпечення позову ОСОБА_1 у виді заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України та Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України, іншим органам державної реєстрації прав та нотаріусам, як спеціальним субєктам, на які покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, здійснення будь-яких реєстраційних дій, що пов'язані з реєстрацією (перереєстрацією) права власності щодо нерухомого майна, яке належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 (ідент. № НОМЕР_1), а саме домоволодіння №175 по вулиці Дубенська в м. Рівне, загальною площею 87, 1 кв.м, житловою 52, 1 кв.м, яке є обєктом іпотеки згідно з договором №KRIZ/0800/11/06 від 12 травня 2006 року до винесення рішення у справі.

Спонуканням для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову ОСОБА_1 в позові відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

На підставі ст.ст. 3, 237-239, 241, 369 ЦК України, ст.ст. 65, 177 СК України, ст. 16 Закону України "Про охорону дитинства", ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей", абз. десятого п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003, постанов Верховного Суду України від 30 вересня 2016 року у справі №6-533цс16, від 20 січня 2016 року у справі №6-2940цс15, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерного комерційного банку "Індустріалбанк" задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду від 30 травня 2017 року скасувати.

ОСОБА_1 відмовити в задоволенні позову до Публічного акціонерного товариства акціонерного комерційного банку "Індустріалбанк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Рівненської міської ради і Приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_2; про визнання недійсним договору застави нерухомого майна та припинення іпотеки на нерухоме майно.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства акціонерного комерційного банку "Індустріалбанк" 606 (шістсот шість) гривень 32 копійки судового збору.

Скасувати вжиті ухвалою Рівненського міського суду заходи від 31 жовтня 2016 року забезпечення позову у виді заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України та Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України, іншим органам державної реєстрації прав та нотаріусам, як спеціальним субєктам, на які покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, здійснення будь-яких реєстраційних дій, що пов'язані з реєстрацією (перереєстрацією) права власності щодо нерухомого майна, яке належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 (ідент. № НОМЕР_1), а саме домоволодіння №175 по вулиці Дубенська в м. Рівне, загальною площею 87, 1 кв.м, житловою 52, 1 кв.м, яке є обєктом іпотеки згідно з договором №KRIZ/0800/11/06 від 12 травня 2006 року.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: