Провадження № 2/761/417/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Малинникова О.Ф.

при секретарі - Данилевській Є.П., Салаті В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» про визнання договору дарування земельної ділянки не дійсним, визнання права власності на земельну ділянку та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_2 про визнання договору купівлі продажу недійсним-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2015 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 - про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки в частині, на який знаходиться придбана позивачем частина будинку та про визнання права власності на частину земельної ділянки.

Позивач зазначив, що 13 січня 2010 року між ним, ОСОБА_1 (далі - позивач) та ОСОБА_3 (відповідач-1) укладено Договір купівлі-продажу 8/100 часток житлового будинку по АДРЕСА_1, (далі - договір-1) посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу. Відповідно до договору-1 позивач отримав у власність 8/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1. Право власності на земельну ділянку, на який знаходиться придбана позивачем частина будинку, до нього не перейшло, оскільки, земельна ділянка перебувала під іпотекою Акціонерного комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» на підставі іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (далі КМНО) Бондар Т.М.. На земельну ділянку було накладено заборону відчуження нерухомого майна.

Відповідач-1, не повідомивши його про зняття заборони на відчуження, 15 вересня 2015 року за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Бондар Т.М., зареєстрованим в реєстрі за №2136 подарував земельну ділянку, загальною площею 0,1 га, на якій знаходиться частина житлового будинку, яка належить позивачу, сину ОСОБА_2 (далі - відповідач -2) чим порушив норми ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України.

Оскільки після зняття заборони відчуження позивач мав переоформити у власність зазначену частину земельної ділянки на позивача, але всупереч вимогам закону відповідач-1 не повідомив позивача про вивільнення земельної ділянки із під іпотеки та подарував її своєму сину всю земельну ділянку, було порушено право позивача, про відновлення якого заявлено позов.

Посилаючись на те, що він, позивач, є власником 8/100 частин будинку з 13 січня 2011 року, моменту реєстрації договору, а отже він має право на земельну ділянку, у тій частини якою він фактично користується, яка дорівнює 8/100 (вісім сотих) від 0,1 га, відповідно до частини будинку, що знаходиться у його власності. Тому, договір дарування від 15.09.2015р., в частині відчуження 8/100 (вісім сотих) даної земельної ділянки порушує його право пов'язане з користування власністю (частиною будинку) та, позивач, просив на підставі ст.ст.16,203,215-217,377,392 ЦК України та ст..120 ЗК України :

- Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 15.09.2015р., зареєстрований в реєстрі за №2136, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Бондар Т.М. в частині дарування 8/100 (вісім сотих) земельної ділянки, загальною площею 0,1 га, кадастровий номер НОМЕР_3, що знаходиться в по АДРЕСА_1.

- Визнати право власності Позивача ОСОБА_1 на 8/100 (вісім сотих) земельної ділянки, загальною площею 0,1 га, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_3, що знаходиться в по АДРЕСА_1.

- Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі 3034,80 грн.

У червні 2016 року надійшов зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_2 про визнання недійсним укладеного 13 січня 2010 року між ним, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 договору купівлі-продажу 8/100 часток житлового будинку по АДРЕСА_1.

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_3. визнаючи, що між сторонами 13 січня 2010 року укладено договір купівлі продажу, предметом якого є частка у власності будинку по АДРЕСА_1. Однак земельна жілянка на той час перебувала під іпотекою Акціонерного комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» на підставі іпотечного договору. Оскільки згоди Банку на відчуження права власності на земельну ділянку 8/100 часток не було надано, вважає, що договір купівлі-продажу 8/100 частин будинку не узгоджується із забороною відчуження земельної ділянки згідно із законодавством про іпотеку. ОСОБА_3 просив визнати договір купівлі продажу 8/100 часток будинку від 13 січня 2010 року недійсним, посилаючись на ч.1 ст.203, ч.1 ст.217 та ст..586 ЦК України та ст..9,12 Закону України «Про іпотеку».

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та в усних та письмових поясненнях .

Відповідачі, (позивач по зустрічному позову) ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду були повідомлені судовими повістками, заяв щодо причини неявки та їх участі у розгляді справи не надали.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що підлягає задоволенню позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа акціонерний комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним та визнання право власності на частину земельної ділянки. У зустрічному позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу 8/100 часток житлового будинку слід відмовити.

Як вбачається із матеріалів справи, 13 січня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу 8/100 (вісім сотих) частини житлового будинку по АДРЕСА_1, посвідчений Крижановською В.П., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим №2.

За умовами договору позивач отримав у власність 8/100 (вісім сотих) частки житлового будинку по АДРЕСА_1, яка у 2010 році була зареєстрована КМБТІ 21.1у реєстровому посвідченні № 018795 із записом у реєстраційну книгу №623-186 за реєстровим номером 45989 (ас.14)..А також у Державному реєстрі правочинів зареєстровано за позивачем 8/100 часин житлового будинку по АДРЕСА_1 13.01 .2010 рокуКиївським міським Приватним нотаріусом (ас.15,16).

Згідно із записами у Технічному паспорті виготовленому КМБТІ 24.03.2011 року ОСОБА_3 є власником 84/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1. Загальна площа земельної складає 10.000 (1 га) . під будинком - 522 (ас.17.18)

Згідно із іпотечним договором від 18 червня 2007 року, укладеним акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» з іпотекодавцем ОСОБА_3 на забезпечення виконання останнім забовязань за договором кредиту № 606/33-048 від 15 червня 2007 року,. (ас.76) Між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування земельної ділянки від 16 вересня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Бондар Т.М. серія та номер 2136, виданий 15.09.2015 року.

Згідно із відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ас.38) за номером запису про право власності 11184078 здійснена державна реєстрація приватним нотаріусом КМНО Бондар Т.М., як державним реєстратором, на підставі договору дарування,серія та номер 2136, виданий 15.09.2015 року внесено запис за Рішенням про державну реєстрацію прав та обтяжень індексний номер 24449640 від 15.09.2015 року того ж нотаріуса запис про право приватної власності ОСОБА_2 на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_3.(ас.38)Звертаючись до суду, позивач ОСОБА_1, просив визнати недійсним укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договір дарування земельної ділянки від 16 вересня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Бондар Т.М. серія та номер 2136, виданий 15.09.2015 року, в частині дарування 8/100 (вісім сотих) частин земельної ділянки, оскільки він, позивач, є власником частини будинку з 13 січня 2011 року з моменту реєстрації договору, тобто фактично користується як власик частини будинку, зазначеною частиною земельної ділянки, яка дорівнює 8/100 (вісім сотих) від 0,1 га, що відповідає розміру частини будинку, яка знаходиться у його власності, тому договір дарування від 15.09.2015р., в частині відчуження 8/100 (вісім сотих) даної земельної ділянки є недійсним

Судом встановлено, що земельна ділянка, на якій позивач придбав частину будинку перебувала в іпотеці АКБ «Укрсоцбанк» на підставі іпотечного договору, посвідченого Ковальчуком С.П., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 18 червня 2007р. за реєстровим № 2146 та на яку було накладено заборону відчуження, що підтверджується договором купівлі-продажу від 13 січня 2010 року.

Як вбачається із наданих копій документів 15 вересня 2015 року ОСОБА_3 за договором дарування зареєстрованим в реєстрі за №2136 було відчужено земельну ділянку, загальною площею 0,1 га, кадастровий номер НОМЕР_3 на якій знаходиться житловий будинок відповідачу 1 за первісним позовом.

Згідно з ч.1 ст.120 ЗК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Відповідно до ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Досліджуючи зібрані у справі докази, зокрема документи надані сторонами договір купівлі-продажу 8/100 частин будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 від 13.01.2010 року, іпотечний договір від 18 червня 2007 року, укладениий акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» з іпотекодавцем ОСОБА_3 на забезпечення виконання останнім забовязань за договором кредиту № 606/33-048 від 15 червня 2007 року, довідку від 19.05.2016 року за № 10.1.-87/10087, видану Банком про погашення заборгованості ОСОБА_3, договір дарування земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 від 15.09.2015 року, оцінивши їх у сукупності, суд вважає встановленим наступне.

Вимоги позивача про порушення його права на земельну ділянку, на якій знаходиться придбана ним частина будинку, що відповідає його частині будинку відповідають положенням ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України щодо невідповідності вимогам цих статей щодо переходу права власності на частину земельної ділянки, на якій розміщена належна позивачу частина будинку, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду,

У зв'язку із тим, що відповідачами укладено договір дарування, згідно із яким син відповідача на підставі договору дарування серія та номер 2136 від 15.09.2015р. набув право на всю земельну ділянку, у тому числі на частку, яка має належати позивачу, власнику 8/100 частин будинку .

Відповідно до ст.215 ЦК України ідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ст.216 ЦК України про правові наслідки недійсності правочину. недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Також суд враховуючи роз'яснення у п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» про те, що чинною редакцією ст. 120 ЗК передбачено, що з 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) (ст. 377 ЦК і ст. 120 ЗК в редакції Закону від 5 листопада 2009 р. № 1702-VІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю»).

Вирішуючи спори про визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, право власності на які при їх відчуженні перейшло до набувача без визначення в договорі права на земельну ділянку, суд повинен з'ясовувати, зокрема: чому це питання не було вирішено в договорі; можливість укладення між відчужувачем і набувачем додатка до цього договору щодо права набувача на земельну ділянку; чи не свідчить реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, який існував до їх відчуження.

Приписами ст.328 ЦК України встановлено право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

На підставі ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ст. 10 ЦПК України щодо змагальності сторін визначено, що, зокрема, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ч.3)

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Відповідно до ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням наведеного вище, суд приходить до висновку, що позивач має право на власність частки земельної ділянки, пропорційну належній йому частці у житловому будинку, а відповідно договір дарування у цій частині є недійсним

Досліджуючи матеріали даної справи щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу від 13 січня 2010 року в частині набуття права власності на 8/100 (вісім сотих) земельної ділянки по АДРЕСА_1 недійсним, суд вважає, що позивачем не надано достовірних доказів на підтримку доводів викладених у позовних вимогах виходячи із наступного.

Позивач за зустрічним позовом стверджує, що предметом оспореного ним договору є частка у власності будинку по АДРЕСА_1, а не земельна ділянка. Разом з тим, відповідно до п. 4 Договору «Вищевказаний житловий будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,1000 га, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_3, яка належить Продавцеві на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4, виданій Головним управлінням земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації 12 вересня 2003 року, акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01-7-00163».

Однак, на момент укладання зазначеного договору земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок, частка якого відчужуються, на підставі Іпотечного договору, посвідченого Ковальчуком С. П., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 18 червня 2007 року за реєстр. № 2146 перебувала в іпотекі. На земельну ділянку Ковальчуком С. П., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 18 червня 2007 року за реєстр. № 2147 накладено заборону відчуження нерухомого майна.

Згідо положень ч. З ст. 9 ЗУ «Про іпотеку» «іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя відчужувати предмет іпотеки.»

Відповідно до ч. З ст. 12 ЗУ «Про іпотеку» «Правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним».

Як випливає із п. 1.2. Іпотечного договору, посвідченого Ковальчуком С. П., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 18 червня 2007 року за реєстр. № 2146; на земельну ділянку Ковальчуком С. П., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 18 червня 2007 року за реєстр. № 2147 накладено заборону відчуження нерухомого майна предметом є земельна ділянка, а не будинок.

Аналізуючи положення договору купівлі-продажу 8/100 (вісім сотих) часток житлового будинку по АДРЕСА_1, посвідчений Крижановською В.П., приватним нотаріусом КМНО, за реєстровим №2, відомості з реєстру речових прав на нерухоме майно, судом встановлено, що право власності на частину земельної ділянки до позивача за вищевказаним договором не перейшло за відсутністю заборону на відчуження будівлі. Таким чином, відсутні правові підстави для визнання самого договору купівлі-продажу недійсним в частині набуття права власності на 8/100 (вісім сотих) земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Враховуючи встановлені судом обставини за первісним позовом та за зустрічним позовом, суд дійшов висновку що слід визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 15.09.2015р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Бондар Т.М., зареєстрований в реєстрі за №2136, в частині дарування 8/100 (вісім сотих) земельної ділянки, загальною площею 0,1 га, кадастровий номер НОМЕР_3, що знаходиться: АДРЕСА_1.

Визнати право власності ОСОБА_1 на 8/100 (вісім сотих) земельної ділянки, загальною площею 0,1 га, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_3, що знаходиться в по АДРЕСА_1.

Стосоно зустрічного позову суд вважає, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу від 13 січня 2010 року в частині набуття права власності на 8/100 (вісім сотих) земельної ділянки по АДРЕСА_1 недійсним слід відмовити.

Судові витрати суд розподіляє за правилами ст. 88 ЦПК України.

Враховуючи наведені обставини. на підставі ст.ст. 203, 215, 216, 217, 328, 377, 392 ЦК України, ст.120 ЗК України, ст..ст.1,9,12 Закону України «Про іпотеку» та керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 30, 57, 60, 61, 88, 169, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» про визнання договору дарування земельної ділянки не дійсним, визнання право власності на земельну ділянку - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 15.09.2015 року, серія НАР № 492586, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Бондар Т.М., зареєстровано в реєстрі № 2136, 15 вересня 2015 року в частині дарування 8/100 (вісім сотих) земельної ділянки, загальною площею 0,1 га, кадастровий номер НОМЕР_3, що знаходиться в по АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 8/100 (вісім сотих) земельної ділянки, загальною площею 0,1 га, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_3, що знаходиться в по АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2, на користь ОСОБА_1, інд. НОМЕР_1, судові витрати у розмірі 1517 (тисячу п'ятсот сімнадцять) грн., 40 коп.

Стягнути з ОСОБА_3, інд. НОМЕР_2, на користь ОСОБА_1, інд. НОМЕР_1, судові витрати у розмірі 1517 (тисячу п'ятсот сімнадцять) грн., 40 коп.

В зустрічному позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_2 про визнання договору купівлі продажу недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення набирає законної сили в разі закінчення вищезазначених строків, або якщо його не скасовано після розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Суддя: Малинников О.Ф.