Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 333/4278/16-ц Головуючий у 1 інстанції Варнавська Л.О.
Номер провадження 22-ц/778/2908/17 Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого, суддіОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2
ОСОБА_3
секретарОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Спеціалізованого комунального підприємства «Запорізька ритуальна служба» на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Спеціалізованого комунального підприємства «Запорізька ритуальна служба», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_6 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А:

16.08.2016 року звернулась ОСОБА_5 до суду із вказаним позовом посилаючись на те, що вона з липня 2010 року працювала в Спеціалізованому комунальному підприємстві «Запорізька ритуальна служба» на посаді доглядача кладовища. Останнє місце роботи доглядач Південного кладовища.

З 01.07.2016 року в СКП «Запорізька ритуальна служба» змінився керівник. На посаду начальника був призначений ОСОБА_6, який на оперативній нараді змусив усіх підлеглих написати заяву про звільнення за згодою сторін, без проставлення дат звільнення та написання самої заяви. 12.07.2016 року під час спілкування з ОСОБА_6, останній повідомив її, що вона не влаштовує його як людина, він має намір змінити команду, на роботу вже може не виходити та надав підготовлений наказ про його звільнення. Від підпису наказу про звільнення вона відмовилась. Трудову книжку не отримувала. Дату в раніше написаній заяві про звільнення за згодою сторін не проставляла. В цей же день на зарплатну картку надійшла частина заробітної плати за першу половину липня 2016 року. Ввечері цього ж дня замки до її робочого кабінету, що знаходиться на території «Південного кладовища» м. Запоріжжя було змінено.

13.07.2016 року відповідач поштою рекомендованим листом направив лист яким повідомив, що її звільнено за згодою сторін на підставі ч.1 ст. 36 КЗпП України та пропонується прибути для отримання трудової книжки. Цей лист був отриманий нею 19.07.2016 року. 22.07.2016 року вона прибула до відповідача, ознайомилась із наказом про звільнення, де вказала, що не згодна з ним та отримала трудову книжку.

Просила суд скасувати наказ №100к від 12.07.2016 року про звільнення та поновити її на посаді доглядача «Південного кладовища» і стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 травня 2017 року позов задоволено. Скасовано наказ №100к від 12.07.2016 року про звільнення ОСОБА_5 на підставі ч.1 ст. 36 КЗпП. Поновлено ОСОБА_5 на посаді доглядача «Південного кладовища» Спеціалізованого комунального підприємства «Запорізька ритуальна служба». Стягнуто зі Спеціалізованого комунального підприємства «Запорізька ритуальна служба» на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.07.2016 року по 23.05.2017 рік в сумі 43506 грн. 04 коп. з відрахуванням податків та обовязкових платежів. Стягнуто зі Спеціалізованого комунального підприємства «Запорізька ритуальна служба» на користь ОСОБА_5 судові витрати в сумі 7941 грн. 33 коп.

В апеляційній скарзі представник Спеціалізованого комунального підприємства «Запорізька ритуальна служба» посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як встановлено судом першої інстанції, 20.12.2013 року ОСОБА_5 була прийнята на роботу в СКП «Запорізька ритуальна служба» наглядачем Матвіївського кладовища, 03.01.2014 року переведена наглядачем «Південного» кладовища. 12.07.2016 року звільнена за згодою сторін п.1 ст. 36 КЗпП на підставі наказу №100к від 12.07.2016 року, що підтверджується дослідженими трудовою книжкою та наказами про звільнення (а.с.7, 35).

Суд зазначив, що відповідно до ч.1 ст. 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є угода сторін. У п.1 ст.36 КЗпП України не визначено форму домовленості (угоди сторін) про звільнення за цією підставою припинення трудового договору. Однак вільне волевиявлення сторін на укладення і припинення трудового договору варто розглядати у звязку з формою його вираження, встановленою у законі. Крім того, у п.1 ст. 36 КЗпП України не вказані причини, які обмежують можливість припинення трудового договору за угодою сторін. У п.8 постанови пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» є й розяснення, що за домовленості між працівником і роботодавцем про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді сторін трудового договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір укладається між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом. У звязку з цим і угода про припинення трудового договору згідно до п.1 ст.36 КЗпП України укладається між сторонами трудового договору, якими є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган, а рішення про розірвання трудового договору приймається власником або органом управління підприємства, установи, організації, який наділений такими повноваженнями.

Таким чином, за угодою сторін розірвання трудового договору, укладеного як на невизначений, так і на визначений строк, допускається при досягненні домовленості між працівником і роботодавцем у будь-який час і у строк, визначений сторонами. При цьому бажання однієї сторони трудового договору недостатньо для звільнення працівника за цією підставою, і анулювання такої домовленості щодо строку і підстави звільнення можливе лише за волевиявленням працівника і роботодавця.

В суді першої інстанції знайшло своє підтвердження написання ОСОБА_5 заяви на імя начальника СКП «Запорізька ритуальна служба» ОСОБА_6 про звільнення її за угодою сторін п.1 ст. 36 КЗпП України (а.с.36). Проте, у вказаній заяві ОСОБА_5 не висловила свою звою на дату звільнення, тобто між сторонами не досягнуто домовленості щодо суттєвої умови - часу припинення трудового договору.

Під час ознайомлення ОСОБА_5 із наказом про звільнення №100к від 12.07.2016 року, остання заперечувала проти звільнення за згодою сторін, про що письмово зазначила в наказі (а.с.35).

Висновок суду попередньої інстанції про те, що ОСОБА_5 не висловила свою згоду на її звільнення саме 12.07.2016 року ґрунтується як на поясненнях ОСОБА_5, наданих в судовому засіданні так і на висновку №6292-16 судової почеркознавчої експертизи, відповідно до якої рукописні цифрові записи «12.07.16» в заяві про звільнення ОСОБА_5 від 12.07.2016, а саме в тексті заяви та в графі «дата» виконані не ОСОБА_5, а іншою особою (а.с.105-112).

В суді першої інстанції, окрім іншого, був прослуханий аудіо запис, зроблений позивачкою під час оперативної наради в липні 2016 року, під час якої ОСОБА_6 вказував на необхідність написати присутнім заяву про звільнення за згодою сторін не проставляючи в цій заяві дати, та аудіо запис зроблений під час спілкування позивачки з ОСОБА_6 де позивачка висловлювала свою незгоду зі звільненням.

Тобто, за таких обставин, враховуючи, що ОСОБА_5 заперечувала проти звільнення, свою згоду на припинення трудового договору з 12.07.2016 року не надавала, відповідач не мав права самостійно приймати рішення про припинення трудового договору з ОСОБА_5 без досягнення між сторонами згоди про дату такого звільнення.

Таким чином, заява про звільнення за згодою сторін складена позивачкою, за відсутності згоди щодо дати звільнення, не має в данному випадку жодного правового значення, і не є підставою для видачі роботодавцем наказу про звільнення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції, що відповідачем порушені вимоги трудового законодавства, а тому суд вірно задовольнив позов.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, із висновками якого погоджується суд апеляційної інстанції, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку відповідно до ст. ст. 10, 11, 212, 214-115, 218 ЦПК України, а також врахувавши обставини справи, правильно виходив із доведеності та обґрунтованості зазначених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги в тому числі і щодо того, що дата на заяві про звільнення можливо зроблена самою позивачкою шляхом викривлення почерку чи за її проханням іншою особою; що інша частина заяви написана самою позивачкою; що відсутній був тиск на позивачку на написання заяви про звільнення; щодо критичної оцінки аудіо запису; про відсутність підстав для задоволення позову зводяться лише до незгоди з рішенням суду першої інстанції, ґрунтуються на припущеннях та фактично на тих же доводах, на які посилався апелянт в суді першої інстанції, як на підстави своїх заперечень проти позову, вони фактично оцінені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні і його висновків не спростовують.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Спеціалізованого комунального підприємства «Запорізька ритуальна служба» відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 травня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: