Справа № 304/1209/17
Провадження № 2/304/473/2017
У Х В А Л А

31 жовтня 2017 року м. Перечин

Перечинський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого - судді - Чепурнова В. О.,

при секретарі - Гавій Л.В.,

розглянувши заяву публічного акціонерного товариства акціонерного банку «УКРГАЗБАНК» про забезпечення позову у цивільній справі за його позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Великоберезнянського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» звернулося з позовом до відповідачів, в якому просить визнати недійсним з моменту його вчинення договір дарування житлового будинку, житловою площею 97,6 кв. м., загальною площею 172,6 кв. м., що розташований за адресою: Закарпатська область Перечинський район ОСОБА_4 сільська рада Перечинського району урочище «Шипот», будинок 1, що був укладений 12 лютого 2016 року між відповідачами та зареєстрований у реєстрі за № 112. Свої вимоги мотивує тим, що 03 липня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» (правонаступником якого є ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК») та ТОВ «Медсервіс» в особі директора товариства ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 07/08-кл, згідно якого позичальнику було видано 3 108 600 грн. кредитних коштів. З метою забезпечення виконання зобовязань за вказаним договором між банком та ОСОБА_1 було укладено Договір поруки № 07/08-кл-03 від 03 липня 2008 року, відповідно до умов якого останній на добровільних засадах взяв на себе зобовязання перед банком відповідати за борговими зобовязаннями позичальника, які виникають з умов кредитного договору. Разом з цим, 23 березня 2015 року Ужгородським міськрайонним судом у цивільній справі за позовом ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» до ОСОБА_1 ухвалено рішення про стягнення з останнього на користь позивача 3 429 931,88 грн. заборгованості за вищевказаним кредитним договором. Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 21 грудня 2015 року вказане рішення залишено без змін і на її підставі 13 січня 2016 року банком отримано виконавчий лист, який 17 лютого 2016 року звернено до виконання; банком додатково подано відомості, що боржник ОСОБА_1 володіє нерухомим майном, а саме житловим будинком в урочищі «Шипот» Перечинського району. Однак, у процесі виконавчого провадження зясувалося, що підстави для опису та накладення арешту на вказане майно відсутні, так як боржник на підставі договору дарування від 12 лютого 2016 року здійснив відчуження цього майна у власність відповідача ОСОБА_2 Оскільки, у банку є всі підстави вважати, що відповідач ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 фіктивний договір дарування належного йому житлового будинку з метою приховування від виконання в майбутньому за рахунок належного йому рухомого та нерухомого майна вищевказаного рішення суду про стягнення заборгованості, тому просить позов задовольнити.

В якості забезпечення вказаного позову, позивач просить накласти арешт та заборонити відповідачам будь-яким способом відчужувати та здійснювати будь-які дії, повязані з переходом права власності на нерухоме майно, а саме житловий будинок, житловою площею 97,6 кв. м., загальною площею 172,6 кв. м., що розташований за адресою: Закарпатська область Перечинський район ОСОБА_4 сільська рада Перечинського району урочище «Шипот», будинок 1, до розгляду даної справи по суті.

Розглянувши вказану заяву та оцінивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заява про забезпечення позову підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову.

Перелік заходів забезпечення позову визначено в ст. 152 ЦПК України, серед яких процесуальний закон передбачає накладення арешту на майно та заборону вчиняти певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з шкодою, завданою можливим відчуженням вказаного будинку.

Також, суд враховує, що відповідно до роз'яснень п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, для того, щоб втручання у право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі «ОСОБА_3 проти Сполученого Королівства» від 24 жовтня 1988 року «Agosi v. UK»). Іншими слова¬ми, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення у справах «ОСОБА_5 проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії», заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

Європейський Суд з прав людини також наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «ОСОБА_3 проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Європейський Суд з прав людини також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52).

Отже суд вважає, що можливе відчуження належного відповідачам на праві власності майна (житлового будинку) може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, то звернувшись до суду із заявою про вжиття заходів до забезпечення позову, представником позивача належним чином обґрунтовано та доведено необхідність застосування такого заходу як накладення арешту на майно з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст. 151, 152, 209-210 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

заяву задовольнити.

Накласти арешт на житловий будинок, житловою площею 97,6 кв. м., загальною площею 172,6 кв. м., що розташований за адресою: Закарпатська область Перечинський район Тур'є-Полянська сільська рада Перечинського району Закарпатської області, урочище «Шипот», будинок 1, який за Договором дарування житлового будинку від 12 лютого 2016 року, зареєстрованому в реєстрі за № 112, належить ОСОБА_2, а також заборонити ОСОБА_1 (Закарпатська область с. Т.Поляна, урочище «Шипот», буд. 1 Перечинського району) та ОСОБА_2 (Закарпатська область Перечинський район 89000 смт. В.Березний, вул. Корятовича, № 1) будь-яким способом відчужувати чи здійснювати інші дії, повязані з переходом права власності на вказане нерухоме майно.

Копію ухвали суду для виконання надіслати у Перечинський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області.

Копію ухвали суду після її виконання надіслати ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Ухвала суду підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Закарпатської області через суд першої інстанції протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Головуючий: ОСОБА_6