У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Леванчука А.О., МаляренкаА.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, Головне управління юстиції м. Києва, Перша Київська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що з лютого 2003 року до червня 2010 року він проживав разом з матір'ю ОСОБА_8 у квартирі АДРЕСА_1. У червні 2010 року через сімейну сварку між ними він покинув матір і не проживав з нею більше дев'яти місяців.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 75 років ОСОБА_8 померла.

Після смерті матері він звернувся до Третьої київської державної нотаріальної контори для прийняття спадщини, однак йому повідомили, що 05 жовтня 2010 року ОСОБА_8 склала заповіт, за яким усе своє майно заповіла своєму онуку ОСОБА_5 Між тим у березні 2012 року ОСОБА_8 надала позивачу доручення на переоформлення її квартири на нього, що, як вважав позивач, свідчить про те, що його мати мала намір іншим чином розпорядитися своєю нерухомістю.

Просив визнати заповіт недійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 05 жовтня 2010 року ОСОБА_8 склала заповіт, яким усе майно, належне їй на день смерті, а також все те, що буде належати їй на день смерті за законом та може бути успадкованим, без будь-яких винятків, у тому числі квартиру АДРЕСА_1, заповіла своєму онуку ОСОБА_5 У разі неприйняття ним спадщини або відмови його від спадщини, спадкоємцем усього майна ОСОБА_8 призначила доньку ОСОБА_6 (а. с. 100, т. 1).

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Згідно з ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою−третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У процесі розгляду справи за клопотанням представника позивача було зупинено провадження у даній справі у зв'язку з розглядом судом справи за № 761/17993/2014 за позовом ОСОБА_4 до приватного нотаріуса київського міського округу Срух А.М. про визнання незаконними дій щодо посвідчення заповіту 05 жовтня 2010 року, скасування нотаріальної дії та зобов'язання вчинення певних дій.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 19 лютого 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 червня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено (а. с. 232−235, т. 1).

Як встановлено у судових рішеннях у цивільній справі за № 761/17993/14 порядок вчинення нотаріальних дій був дотриманий нотаріусом. При цьому судом досліджувалося питання стосовно стану здоров'я спадкодавця при вчиненні заповіту у межах заявлених позивачем вимог з посиланням на доводи, що ОСОБА_8 майже нічого не бачила оскільки мала захворювання очей. Встановлено, що нотаріус діяла відповідно до Інструкції про порядок вчинення дій стосовно випадків, коли спадкодавець має фізичні вади, дотримуючись визначених положень. Перед його підписанням ОСОБА_8 прочитала вголос заповіт, про що свідчить її власноручний підпис «Заповіт прочитаний мною вголос до підписання та підписаний нею об 11 год. 50 хв. і відповідає моїй волі».

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи від 05 квітня 2016 року № 1-05/04 ОСОБА_8 на період укладання правочину виявляла такі характерологічні особливості та поведінкові прояви, як підвищена емоційна нестійкість, вольова імпульсивність з коливаннями настрою та намірів мікросоціальна конфліктність, помисливість, страх залишатися наодинці. Дані індивідуально-психологічні особливості у поєднанні з важкими життєвими обставинами у вигляді прогресуючого погіршення стану здоров'я та необхідності постійної сторонньої допомоги, обумовлювали фізичну та психологічну залежність ОСОБА_8 від тимчасово наближеного родича, могли призвести до імпульсивної мотивації поведінки спадкодавця у ситуації укладання правочину.

У характері зазначеної ситуації, а саме підписання ОСОБА_8 05 жовтня 2010 року заповіту, містяться психологічні ознаки проблемного (вимушеного) волевиявлення, пов'язаного з негативними психічними змінами та станом здоров'я спадкодавця (а. с. 53, т. 2).

Судами першої й апеляційної інстанцій надана оцінка зазначеному висновку експертизи і правильно встановлено, що беззаперечного висновку про відсутність волевиявлення заповідача на складання заповіту, а також те, що складання заповіту не відповідало її внутрішній волі, не надано. Висновок судово-психіатричної експертизи ґрунтується припущеннях, тим самим не виключає спроможність особи, яка вчинила правочин, розуміти значення своїх дій та керувати ними при їх вчиненні. Не підтверджено позивачем належними і допустимими доказами також вчинення заповіту під впливом тяжкої обставини.

Крім того, заповіт ОСОБА_8 склала 05 жовтня 2010 року, а померла ІНФОРМАЦІЯ_1, і за цей період заповідачка заповіт не скасовувала та не змінювала.

Таким чином суди обґрунтовано відмовили у позові. Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої й апеляційної інстанцій при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М. Леванчук А.О. МаляренкоА.В.