Справа № 639/2924/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2017 року Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого - судді Попрас В.О.,

при секретарі - Томіної І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом заступника керівника Харківської місцевої прокуратури №2 в інтересах держави в особі Державного підприємства «Державний науковий центр лікарських засобів і медичної продукції» до ОСОБА_1 про стягнення шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, -

В С Т А Н О В И В :

Заступник керівника Харківської місцевої прокуратури №2 звернувся до суду з позовною заявою в інтересах держави в особі Державного підприємства «Державний науковий центр лікарських засобів і медичної продукції», в якій просить стягнути з відповідачки ОСОБА_1 на користь держави в особі Державного підприємства «Державний науковий центр лікарських засобів і медичної продукції» заподіяну шкоду в сумі 124200 грн. 46 коп. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що ухвалою Київського районного суду міста Харкова від 17.02.2017 по справі №640/23365/14-к ОСОБА_1 звільнена від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 367 КК України, у зв'язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України. У мотивувальній частині вказаної ухвали зазначається, що ОСОБА_1, працюючи згідно наказу від 22.08.2011 № 185-вк на посаді головного бухгалтеру Державного підприємства «Державний науковий центр лікарських засобів і медичної продукції» (далі - ДП «ДНЦЛЗ»), будучи службовою особою, наділеною організаційно-розпорядними та адміністративно-господарськими функціями щодо керівництва бухгалтерією підприємства, в період з 22.08.2011 по 27.11.2012, порушуючи вимоги посадової інструкції при складанні та підписанні розрахунково-платіжних відомостей та відомостей нарахування заробітної плати працівникам ДП «ДНІДЛЗ», не перевіряла правильність відповідних нарахувань, при цьому підписувала дані документи та організувала за ними оплату, чим неналежно виконувала свої службові обов'язки через несумлінне ставлення до них, що виразилось у необґрунтованому нарахуванні заробітної плати працівникам вказаного підприємства на загальну суму 124200 грн. 46 коп. Прокурор, який звернувся до суду з позовом, вважає, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 своїх службових обов'язків через несумлінне ставлення до них, необґрунтовано нарахована та виплачена працівникам ДП «ДНЦЛЗ» заробітна плата за фактично невідпрацьований час у загальній сумі 124 200 грн. 46 коп., чим завдано істотну шкоду охоронюваним законом інтересам ДП «ДНЦЛЗ», що виразилася у завданні матеріальної шкоди на вищезазначену суму. В обґрунтування позову прокурор посилається на ч.4 ст. 61 ЦПК України, якою встановлено, що вирок у кримінальному провадженні, який набрав законної сили, обов'язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце дії та чи вчинені вони цією особою. Обставини, встановлені таким вироком, не підлягають доказуванню. Також в якості правових підстав позову прокурор посилається на ст. 22 ЦК України, а також на ст. 1166 ЦК України. Враховуючи те, що ДП «ДНЦЛЗ» є підприємством, яке на сто відсотків належить державному органу влади та відповідно до Статуту його майно є державною власністю і закріплене за підприємством лише на праві господарського відання, у даному випадку є всі підстави для представництва прокуратурою інтересів держави. Незважаючи на те, що неправомірними діями ОСОБА_1 ДП «ДНЦЛЗ» спричинено збитки на загальну суму 124200, 46 грн., ані в рамках кримінального провадження, ані після винесення вироку та набрання ним законної сили ДП «ДНЦЛЗ» позов щодо стягнення зазначеної майнової шкоди з обвинуваченої не пред'являвся. Оскільки на теперішній час збитки не відшкодовані, маються підстави для пред'явлення такого позову органами прокуратури, з урахуванням бездіяльності вказаного суб'єкту.

В судовому засіданні прокурор позов підтримав, просив задовольнити в повному обсязі.

Відповідачка в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що вона вини не визнавала і всі представники ДП «Державний науковий центр лікарських засобів і медичної продукції» підтвердили її невинність. Зазначає, що суд, закривши справу, не доказав її вини і не доказав нанесення спричинених матеріальних збитків. Ні під час досудового розслідування, ні під час судового розгляду цивільний позов про відшкодування матеріальної шкоди ДП «ДНЦЛЗ» не предявлявся, оскільки підприємство неодноразово повідомляло суд про те, що не буде заявляти до ОСОБА_1 позов. Також вказує, що позовну заяву прокурором подано з порушенням строку давності, передбаченого ч.3 ст.233 КЗпП України, оскільки відлік річного строку позовної давності має відраховуватись з моменту виявлення заподіяної працівником шкоди. Днем виявлення шкоди вважається день підписання акта ревізії фінансово-господарської діяльності підприємства, а саме 13.01.2014 р. Враховуючи викладене, просила в задоволенні позову відмовити.

Суд, вислухавши прокурора, відповідачку, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовна заява задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

В провадженні Київського районного суду м. Харкова перебувало кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 367 КК України.

Ухвалою Київського районного суду міста Харкова від 17.02.2017 по справі №640/23365/14-к ОСОБА_1 звільнена від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 367 КК України, у зв'язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України.

Як вбачається з тексту ухвали суду від 17.02.2017 р., згідно обвинувального акту ОСОБА_1 обвинувачувалась в тому, що вона, працюючи на посаді головного бухгалтеру Державного підприємства «Державний науковий центр лікарських засобів і медичної продукції», будучи службовою особою, наділеною організаційно-розпорядними та адміністративно-господарськими функціями щодо керівництва бухгалтерією підприємства, в період з 22.08.2011 по 27.11.2012, порушуючи вимоги посадової інструкції, при складанні та підписанні розрахунково-платіжних відомостей та відомостей нарахування заробітної плати працівникам ДП «ДНІДЛЗ», не перевіряла правильність відповідних нарахувань, при цьому підписувала дані документи та організувала за ними оплату, чим неналежно виконувала свої службові обов'язки через несумлінне ставлення до них, що виразилось у необґрунтованому нарахуванні заробітної плати працівникам вказаного підприємства на загальну суму 124 200 грн. 46 коп.

Посилаючись на ч.4 ст.61 ЦПК України, прокурор вважає, що встановлені в вищезазначеній ухвалі суду обставини обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій ОСОБА_1

Проте, з доводами прокурора про відсутність підстав звільнення від доказування по справі, що розглядається, суд не погоджується, враховуючи наступне.

Частиною четвертою статті 61 ЦПК України встановлено, що вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Проте, вирок у кримінальному провадженні по справі №640/23365/14-к за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 367 КК України, не ухвалювався, тому відсутні підстави для застосування правил, встановлених ч.4 ст.61 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов'язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. На підтвердження висновку суду щодо розміру відшкодування збитків у рішенні, крім посилання на вирок у кримінальній справі чи постанову у справі про адміністративне правопорушення, необхідно також зазначати докази, подані сторонами при розгляді цивільної справи.

Взявши за основу доказ - ухвалу Київського районного суду міста Харкова від 17.02.2017 по справі №640/23365/14-к, прокурор дійшов передчасного висновку, що зазначеною ухвалою суду підтверджено вину відповідачки в скоєнні діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, оскільки у даному випадку вина в заподіянні шкоди має бути доведена в загальному порядку сукупністю всіх доказів (ст. 212 ЦПК України).

Таким чином, надавати оцінку цивільно-правовим наслідкам дій ОСОБА_1 лише на підставі ухвали про закриття кримінального провадження, яка за ч. 4 ст. 61 ЦПК України не є преюдиційною, невірно, оскільки вказана ухвала є одним з доказів, який підлягає оцінці у сукупності з іншими доказами.

Відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною другою статті 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Суду не надано належних та допустимих доказів, підтверджуючих розмір шкоди, заподіяної ДП «Державний науковий центр лікарських засобів і медичної продукції», діями головного бухгалтера ОСОБА_1 при нарахуванні робітникам ДП «ДНІДЛЗ» заробітної плати.

Правовими підставами для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідачки шкоди прокурор вважав та зазначив у позові ст. 22 ЦК України, згідно якої особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування та ст. 1166 ЦК України, якою передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Проте, відповідач ОСОБА_1 в період 22.08.2011 по 27.11.2012 працювала головним бухгалтером на ДП «Державний науковий центр лікарських засобів і медичної продукції», так як працівник ДП «ДНІДЛЗ» перебувала в трудових правовідносинах з ДП «ДНІДЛЗ», які регулюють Кодексом Законів про працю України та іншими нормами трудового законодавства, тому прокурор не правильно встановив характер правовідносин, в яких перебувала ОСОБА_1 з ДП «Державний науковий центр лікарських засобів і медичної продукції», та не правильно визначив правові підставі відшкодування шкоди, завданої підприємству його працівником.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст.134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоду завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Відповідно до частин 1, 2 ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз'яснено, що під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати.

Згідно зі ст. 130 КЗпП України неодержані підприємством, установою, організацією прибутки не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню працівником.

Крім того, у абз. 2 п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз'яснено, що, виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі ст. ст. 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов'язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Обов'язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (ст. 138 КЗпП України), або на іншій особі, яка звернулась до суду з позовом про стягнення завданої шкоди.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надавати оцінку цивільно-правовим наслідкам дій ОСОБА_2 лише на підставі ухвали про закриття кримінального провадження, яка за ч. 4 ст. 61 ЦПК України не є преюдиційною, невірно, оскільки вказана ухвала є одним з доказів, який підлягає оцінці у сукупності з іншими доказами.

Крім того, вирішуючи питання про розмір заподіяної шкоди, слід враховувати положення ст. 135-3 КЗпП України, якою встановлено, що розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.

Отже, в силу вимог ст. 135-3 КЗпП України єдиним допустимим доказом, який підтверджує факт завдання шкоди працівником підприємству є дані бухгалтерського обліку, однак у матеріалах справи відсутні відповідні докази.

Згідно ст. ст.11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі.

Приймаючи до уваги викладене, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог заступника керівника Харківської місцевої прокуратури №2 в інтересах держави в особі Державного підприємства «Державний науковий центр лікарських засобів і медичної продукції» про стягнення з ОСОБА_1 шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Також слід враховувати правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-216цс16, згідно якої для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди (частина третя статті 233 КЗпП України). За змістом цієї норми день прийняття ухвали про закриття кримінального провадження та звільнення від кримінальної відповідальності особи, яка є відповідачем у цивільній справі про відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на працівника трудових обовязків, не слід вважати днем виявлення шкоди, заподіяної цим працівником, у разі наявності акта або висновку, складених у результаті інвентаризації матеріальних цінностей, під час ревізії або перевірки фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, а тому прокурором пропущено встановлений ч.3 ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 58 - 61, 212, 213, 215 ЦПК України, ст. ст. 22, 1166 ЦК України, ст. ст. 130, 134, 135-3, 137, 138 КЗпП України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволені позовних вимог заступника керівника Харківської місцевої прокуратури №2 в інтересах держави в особі Державного підприємства «Державний науковий центр лікарських засобів і медичної продукції» до ОСОБА_1 про стягнення шкоди, завданої кримінальним правопорушенням - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ