АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження:№ 22ц/790/2726/17 Головуючий 1 інст. Шевченко С.В.
Справа № 644/7772/16-ц Доповідач Карімова Л.В.
Категорія: відшкодування шкоди
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді Карімової Л.В.,

суддів колегії: ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

за участю секретарів: Баранкової В.В., Колесник О.Е.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за

апеляційними скаргами ОСОБА_3, ПрАТ СК «ВУСО» на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 02 березня 2017 року за позовом ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства Страхова компанія (ПрАТ СК) «ВУСО», ОСОБА_5 і ОСОБА_3 про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року ОСОБА_4, яка діяла у власних інтересах та як законний представник малолітнього сина, звернулась до суду з вказаним позовом, який подалі уточнила та в остаточній редікції якого просила стягнути з ПрАТ СК «ВУСО» на її користь матеріальну шкоду в розмірі 13764 грн., стягнути на її користь в інтересах неповнолітнього сина 41 292 грн. шкоди, завданої смертю годувальника та моральну шкоду в розмірі 13 764 грн.

В обґрунтування позову посилалась на те, що 26 листопада 2013 року в результаті наїзду спершу автомобілю «MERCEDES SPRINTER» під керуванням ОСОБА_5, а потім - автомобілю «DAWOO Sens» під керуванням ОСОБА_3, загинув її чоловік ОСОБА_6

Внаслідок смерті чоловіка їй було спричинено матеріальну шкоду в сумі 14 000 грн., яка складається з витрат на поховання та спорудження надгробку.

У звязку з тим, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_5 була застрахована в ПрАТ СК «ВУСО», то позивач просила стягнути з страхової компанії 13 764 грн., в якості відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої витратами на поховання та спорудження надгробку, решту 236 грн., які перевищують ліміт страхового відшкодування, ОСОБА_4 просила стягнути солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_7 Крім того, у звязку зі втратою годувальника, позивач просила стягнути з ПрАТ СК «ВУСО» 41 292 грн. страхового відшкодування та 13 764 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Крім того, у звязку з передчасною смертю чоловіка, їй та її малолітньому синові була завдана моральна шкода, розмір якої позивач оцінила в розмірі 200 000 грн., які просила стягнути із відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_7

Відповідачі позовні вимоги не визнали, посилаючись на їх необґрунтованість.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 02 березня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ СК «ВУСО» на користь ОСОБА_4 відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 7 650 грн., шкоду, завдану смертю годувальника, в розмірі 41 292 грн., та відшкодування моральної шкоди в сумі 13 764 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 25 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ПрАТ СК «ВУСО» 1378 грн.; з ОСОБА_5 275 грн. 60 коп.; з ОСОБА_3 275 грн. 60 коп. судових витрат з оплати судового збору на користь держави. В решті позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

З вказаним рішенням не погодився ОСОБА_3 та звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить скасувати його в частині стягнення з нього на користь ОСОБА_4 моральної шкоди та судового збору та відмовити в задоволенні позову про стягнення з нього моральної шкоди.

Вказував, що судом першої інстанції не враховано, що постановою старшого слідчого СУ ГУ НП в Харківській області від 29.07.2016 року про закриття кримінального провадження встановлено відсутність в діях обох водіїв складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та визнано, що у звязку з тим, що в наслідок дій водія ОСОБА_3 травми заподіювались вже загиблій особі і від його дій ніхто не постраждав, питання відповідності його дій вимогам ПДР не зясовувалось.

Вважає, що суд першої інстанції, визнаючи, що шкоду у вигляді завдання смерті потерпілому завдано спільними діями ОСОБА_5 та ОСОБА_7, фактично спростовує підставу для закриття кримінального провадження.

З вказаним рішенням не погодилось і ПрАТ СК «ВУСО» та звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, незаконність та необґрунтованість рішення суду, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову до ПрАТ СК «ВУСО» відмовити.

Вказує, що судом першої інстанції не враховано, що не спростованим є той факт, що саме ОСОБА_8 є винним у настанні вказаної ДТП, оскільки раптово вибігаючи на шлях руху транспорту, ОСОБА_6 знав та свідомо допускав можливість настання несприятливих наслідків або легковажно розраховував на їх відвернення. Позивачем не надано до суду доказів, які б доводили наявність в діях ОСОБА_5 невідповідностей вимогам ПДР України, які б з технічної точки зору перебували у причинно-наслідковому звязку із настанням ДТП 26.11.2013 року.

Зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги й на те, що за результатами комісійної автотехнічної та судово-медичної експертизи дії ОСОБА_5, відповідальність якого застрахована за полісом ПрАТ «СК «ВУСО», не мають наслідком виникнення цивільно-правової відповідальності, що не передбачає виплати/стягнення з ПрАТ «СК «ВУСО» страхового відшкодування взагалі.

Вважає, що суд першої інстанції припустився помилки при розподілі суми стягнутої матеріальної шкоди, а саме, не врахував той факт, що відсутній будь-який правовий звязок між ПрАТ «СК «ВУСО» та ОСОБА_3 Оскільки смерть ОСОБА_6 настала в результаті наїзду двох транспортних засобів і за діями водіїв виникла цивільно-правова відповідальність, що по суті стало підставою для солідарного стягнення моральної шкоди з водіїв, то страхове відшкодування стягнуте з ПрАТ «СК «ВУСО» підлягало поділу на кількість відповідальних осіб.

Рішення суду першої інстанції позивачем ОСОБА_9 та відповідачем ОСОБА_5 не оскаржено.

Вислухавши пояснення учасників процесу, що зявилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що скарга ПрАТ «СК «ВУСО» задоволенню не підлягає, а скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; б) як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення суду першої інстанції не у повному обсязі відповідає зазначеним вимогам.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_4,суд першої інстанції виходив з того, що позивачу було спричинено майнову та моральну шкоду внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за участю відповідачів, що керували транспортними засобами, і під час якої загинув потерпілий ОСОБА_6

Колегія суддів не може в повному обсязі погодитись з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи 26 листопада 2013 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «MERCEDES SPRINTER» р.н. АХ 2598 CM під керуванням ОСОБА_5, а саме стався наїзд на пішохода ОСОБА_6

Внаслідок контакту з автомобілем «MERCEDES SPRINTER» р.н. АХ 2598 CM пішохід ОСОБА_6 опинився на смузі зустрічного руху, де стався повторний наїзд на пішохода автомобілем НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3

Внаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_6 отримав травми не сумісні з життям та помер на місці події.

За вказаною дорожньо-транспортною пригодою 126.11.2013 року була порушена кримінальна справа за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

Постановою слідчого відділу розслідування ДТП ГУ НП в Харківській області 29 липня 2016 року закрито кримінальне провадження на підставі п.2 ч. 1 cт. 284 КПК України у звязку з відсутністю в діях водія ОСОБА_5 та водія ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 cт. 286 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_6

Згідно ст. 61 ч.3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно ч.ч.2,5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до розяснень, викладених в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року « Про деякі

питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» , обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки - незалежно від наявності вини.

Згідно з ч. 2 ст. 1188 ЦК України якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов'язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Згідно ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати.

Матеріали справи містять квитанцію до прибуткового касового ордеру від 20 червня 2016 року на виготовлення та установку памятника на суму 7650 гривень.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимоги позивача ОСОБА_4 про стягнення на її користь витрат на поховання загиблого чоловіка в сумі 7000 грн. задоволенню не підлягають, оскільки суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження оплати вказаної суми, а саме позивачем було надано договір про організацію та проведення поховання, проте не надано фінансового документу, який би підтверджував оплату цієї суми витрат по договору.

Як вбачається з висновків повторної комісійної автотехнічної та судово-медичної експертизи №122/3067-КЕ/2016 від 15.06.2016 року причиною смерті громадянина ОСОБА_6 явилась несумісна з життям поєднана травма голови, грудної клітини, живота, тазу та кінцівок, тобто ушкоджень першої та другої групи у своїй сукупності, які стали наслідком наїзду автомобілів «MERCEDES SPRINTER» та «DAWOO Sens».

Судом встановлено, що на момент вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди

цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_5 була застрахована ПрАТ «СК «ВУСО», відповідно до полісу № 3140619 АС обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно зі ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності відшкодовує у встановленому Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 1194 ЦК України встановлено, що, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно п.27.3 cт. 27 вказаного Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам та дітям. Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку і виплачується рівними частинами.

Таким чином, з ПрАТ «СК»ВУСО» підлягає стягненню страхове відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу смертю її чоловіка, в межах встановленого законом розміру, а саме 13 764 гривень (12 х 1147).

Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_3 на момент ДТП застрахована не була.

Таким чином, стягненню підлягає матеріальна шкода в розмірі 7650 гривень, по 3825 гривень з ОСОБА_3 та ПрАТ «СК «ВУСО».

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що син померлого ОСОБА_6 - ОСОБА_10 є неповнолітнім та має право на відшкодування шкоди у звязку із втратою годувальника та правильно встановив, що оскільки померлий протягом останнього часу до загибелі офіційно не працював, розрахунок у такому випадку належної до виплати суми здійснюється виходячи з мінімального розміру заробітної плати, встановленої законом на день настання страхового випадку, що станом на листопад 2013 року складало 1 147 грн., а сума стягнення становить (враховуючи вимоги п.27.2 cт. 27 ЗУ «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») 36 х 1 147= 41 292 грн.

Доводи апеляційної скарги ПрАТ «СК «ВУСО» про те, що дії водія ОСОБА_5, відповідальність якого застрахована за полісом ПрАТ «СК «ВУСО», не мають наслідком виникнення цивільно-правової відповідальності, що не передбачає виплати/стягнення з останнього страхового відшкодування взагалі, оскільки при вищевказаній ДТП в діях водія ОСОБА_5 не вбачалося невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України, які б з технічної точки зору знаходилися у причинно-наслідковому звязку із настанням ДТП, тому ПрАТ «СК «ВУСО» не є належним відповідачем за позовом ОСОБА_4 і не має обовязку відшкодовувати їй шкоду, колегія суддів вважає безпідставними.

Як вбачається з матеріалів витребуваного за клопотанням представника ПрАТ «СК «ВУСО» кримінального провадження №0001296, розпочатого за ч.2 ст. 286 КК України, під час цього досудового провадження було проведено декілька судових експертиз: судово-медична експертиза № 3292-ДМ/13 від 26.11.2013 трупа гр. ОСОБА_6, судово-медична експертиза № 455-МК/13 від 18.12.2013 одягу потерпілого пішохода ОСОБА_6, а також повторна комплексна судово-медична та авто технічна експертиза № 122/3067-КЕ/2016 від 22.03.2016 за матеріалами справи, а також інші процесуальні дії, на підставі яких 29 липня 2016 року старшим слідчим відділу СУ ГУ НП в Харківській області ОСОБА_11 винесена постанова про закриття вищевказаного кримінального провадження у звязку з відсутністю в діях водіїв ОСОБА_5 і ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

Згідно мотивувальної частини цієї постанови слідством обєктивно встановлено, що в діях водія ОСОБА_5 відсутні ознаки складу злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України в звязку з тим, що він не мав можливості уникнути наїзду на пішохода, а в діях водія ОСОБА_3 відсутні ознаки складу злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, виходячи з того, що внаслідок його дій в якості водія він заподіював травми вже загиблій особі, і те, що від його дій ніхто не постраждав.

Будь-яких даних про те, що дії потерпілого при вказаній ДТП були умисними, що потягло за собою смерть останнього, матеріали кримінального провадження не містять.

Зазначена постанова органу досудового розслідування не скасована в установленому законом порядку.

Згідно ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Враховуючи вищевикладене, та вимоги ст. ст. 1187,1194 ЦК України, ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», колегія суддів вважає, що судом першої інстанції зроблений обґрунтований висновок про стягнення матеріального відшкодування та моральної шкоди із ПрАТ СК «ВУСО» в зазначеному в рішенні суду першої інстанції розмірі.

Згідно ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до ч. 2 cт. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя, внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди) від 31.03.95р.№4 (із змінами та доповненнями) відшкодування моральної шкоди це вчинення стосовно людини, котрій спричинено таку шкоду порушенням її загально соціальних (природних) прав чи свобод, певних дій, які спрямовані на усунення або ж послаблення у неї негативних психічних станів і процесів, викликаних приниженням її гідності внаслідок цього порушення. Право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов або підстав відповідальності за заподіяну шкоду.

Визначаючи розмір суми, яка підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції правильно виходив із положень ст.ст. 23, 1167 ЦК України та врахував характер і обсяг страждань, яких зазнала ОСОБА_4, враховуючи засади співмірності та справедливості та інші обставини, що відповідає розясненням, які містяться в постанові №4 від 31.03.95р Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)».

Однак суд не врахував, що дії відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_3 при вищевказаній ДТП не були солідарними, тому вони не можуть відповідати перед позивачем відповідно до вимог ст.ст. 54,1190 ЦК України

У звязку із чим, враховуючи вищенаведені докази, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_3 моральної шкоди не ґрунтуються на вимогах зазначених нормах права та обставинах справи, тому в цій частині рішення суду першої інстанції слід скасувати і відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 в цій частині.

Керуючись ст.ст.303, 304, п. 3, ч.1 ст.307, ст. 309, ст. ст. 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «ВУСО» відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 02 березня 2017 року змінити, скасувавши його в частині стягнення з ОСОБА_3 моральної шкоди та судових витрат на користь держави.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 в частині стягнення з ОСОБА_3 моральної шкоди.

В іншій оскаржуваній частині рішення районного суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цим рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: