Номер провадження: 22-ц/785/1004/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.06.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Черевка П.М.,

за участю секретаря Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 червня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання договору поруки припиненим,

встановила:

До Приморського районного суду м. Одеси 04.11.2015 року звернувся позивач ОСОБА_2 із зазначеною позовною заявою, вказуючи, що 20.12.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № ML-500/236/2007, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 300 000 доларів США, які позичальник зобовязався повернути в строк до 20.12.2022 року зі сплатою процентів за користування кредитними коштами. З метою забезпечення виконання зобовязань 20.12.2007 року між банком та позивачем було укладено договір поруки №SR-500/236/2007.

18.03.2011 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір про відступлення права вимоги та договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до якого ТОВ «ОТП Факторинг Україна» отримало право вимоги за кредитним договором № ML-500/236/2007.

Позивач зазначав, що в даних договорах відсутні будь-які посилання на договір поруки, вважав, що жодних правовідносин між ним та новим кредитором не існує, передача права вимоги значно змінила істотні умови договору поруки, оскільки було змінено валюту кредиту на гривні та змінено процентну ставку, до того ж введено в оману щодо порядку сплати процентів. За даних обставин позивач просить визнати договір поруки припиненим.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 за довіреністю від 17.08.2015 року позовну заяву підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідачів ОСОБА_5 за довіреністю від 18.06.2015 року та 13.05.2015 року проти задоволення позову заперечувала, зазначаючи, що ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15.10.2015 року було відхилено апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси, яким було задоволено позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» щодо стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 суми боргу за кредитним договором № ML-500/236/2007 від 20.12.2007 року у розмірі 11 479 011,51 грн. Дана ухвала набрала законної сили та не оскаржувалась у касаційному порядку. До того ж, доводи позивача, викладені в позовній заяві, досліджувались під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 червня 2016 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ПАТ «ОТП Банк» про визнання договору поруки припиненим відмовлено.

На вказане рішення суду ОСОБА_2 в особі свого представника подав 13.07.2016 року апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Представник апелянта ОСОБА_2 ОСОБА_3 в своїй апеляційній скарзі зазначив адресу апелянта: АДРЕСА_1.

Апеляційним судом Одеської області неодноразово, з серпня 2016 року по теперішній час, здійснювались спроби сповістити відповідачів ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи за вказаною адресою його проживання та знаходження, однак всі повістки повертаються до суду апеляційної інстанції з відмітками про невручення за закінченням терміну зберігання (т.1 а.с.230, 239, 245, т.2 а.с.2).

При цьому, представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 весь цей час сповіщався належним чином про час та місце розгляду справи, однак колегія суддів не може на достатній правовій підставі вважати, що при сповіщенні представника був сповіщений і сам позивач, так як представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 надав до своєї апеляційної скарги довіреність, строк дії якої сплинув 17.08.2016 року, а відомості про продовження повноважень представника після 17.08.2016 року в матеріалах справи відсутні. ОСОБА_3 не сповістив суд апеляційної інстанції ні про припинення своїх повноважень, ні про їх продовження.

Відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Частинами 8, 9 ст. 76 ЦПК України передбачено, що у разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Якщо місцеперебування відповідача невідоме, суд розглядає справу після надходження до суду відомостей щодо його виклику до суду в порядку, визначеному цим Кодексом.

Згідно до ч.3 ст.27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов'язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов'язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов'язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Недобросовісним користування процесуальними правами вважається, зокрема, заявлення численних необґрунтованих відводів суддям, нез'явлення представників учасників судового процесу в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, подання необґрунтованих клопотань про вчинення судом процесуальних дій, подання зустрічних позовів без дотримання вимог ЦПК, одночасного оскарження судових рішень в різних видах проваджень, подання апеляційних та касаційних скарг на судові акти, які не можуть бути оскаржені тощо. Подібна практика, спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що позивач ОСОБА_2 належним чином сповіщався про час та місце розгляду справи, неотримання ним повісток є зловживанням наданими правами, враховуючи ті обставини, що сторона в судове засідання не зявилась, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином у відповідності до чинного процесуального законодавства. Колегія суддів враховує, що апелянт, як ініціатор провадження в першій інстанції та в апеляційній інстанції, повинен проявляти процесуальну зацікавленість рухом своєї справи та скарги, і крім судових повісток, має можливість отримати інформацію про розгляд його скарги в Інтернет-мережі на офіційній сторінці апеляційного суду Одеської області.

Тому слід визнати, що апелянт самостійно розпорядився своїми процесуальними правами та не зявляється в судові засідання до апеляційного суду Одеської області з неповажних причин.

Більш того, колегія суддів звертає увагу на те, що Європейський Суд з прав людини також наголошує на тому, що сторони процесу повинні вживати заходи для того, щоб дізнатися про рух та розгляд їх справ.

Так, в пункті 41 рішення Європейського Суду з прав людини від 3 квітня 2008 року по справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03) зазначено, що «сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження».

Аналогічна позиція висловлена також в пункті 27 рішення Європейського Суду з прав людини від 26 квітня 2007 року по справі "Шевченко проти України" (Заява N 8371/02). Європейський Суд, де зазначив, що заявник не зміг довести, що він вчиняв будь-які кроки між вереснем 2002 року та груднем 2003 року та після 2 червня 2004 року, щоб довідатись про стан провадження у його справі. Згідно з ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

З врахуванням тривалості судового розгляду, зокрема на стадії апеляційного розгляду (з 04 серпня 2016 року), колегія суддів прийняла рішення про розгляд апеляційної скарги по суті без явки учасників процесу, які були сповіщені у відповідності до чинного процесуального законодавства та зловживають своїми процесуальними правами та обовязками.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає у зв'язку з тим, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази згідно ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та застосував необхідні норми матеріального права.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

20.12.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № ML-500/236/2007, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 300 000 доларів США, які позичальник зобовязався повернути в строк до 20.12.2022 року зі сплатою процентів за користування кредитними коштами. Сторони наступним домовились, що для розрахунку процентів за користування Кредитом буде використовуватись Плаваюча процентна ставка. Фіксований відсоток 5,99% річних (п.3 частини 1 Договору). З метою забезпечення виконання зобовязань 20.12.2007 року між банком та позивачем було укладено договір поруки №SR-500/236/2007.

18.03.2011 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір про відступлення права вимоги та договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до якого ТОВ «ОТП Факторинг Україна» отримало право вимоги за кредитним договором № ML-500/236/2007.

Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

У звязку з невиконанням боржником та поручителем обовязку з повернення кредиту рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04.09.2012 року було задоволено позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» щодо стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 суми боргу за кредитним договором № ML-500/236/2007 від 20.12.2007 року у розмірі 11 479 011,51 грн. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15.10.2015 року було відхилено апеляційну скаргу ОСОБА_2 на вказане рішення та залишено його без змін.

Суд першої інстанції, проаналізувавши наведені позивачем обставини щодо визнання поруки припиненою, обґрунтовано дійшов наступних висновків.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, суд правильно відхилив посилання позивача щодо відсутності будь-яких відносин за кредитним договором між ним та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», оскільки вищезазначеним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04.09.2012 року встановлено наявність правового звязку між позивачем та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», що стало підставою для стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором у солідарному порядку, таким чином ТОВ «ОТП Факторинг Україна», предявивши позов до ОСОБА_4, засвідчив наявність правового звязку між сторонами, а суд, задовольнивши таку вимогу, своїм рішенням встановив його правомірність. До того ж, з витребуваних від відповідача копій документів, згідно Додатку №1 до договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 18.03.2011 року судом правильно була встановлена наявність даних про договір поруки, укладений з позивачем, в переліку договорів, що передаються новому кредитору, що підтверджує перехід права предявлення вимоги до поручителя новому кредитору.

Також, суд першої інстанції правильно не вбачав необхідності в правовій оцінці посилання позивача щодо відсутності в договорі пункту, яким би передбачалася заміна первісного кредитора та подальша відповідальність поручителя перед новим кредитором, оскільки в мотивувальній частині ухвали апеляційного суду Одеської області від 15.10.2015 року вже надано правову оцінку даному твердженню, в результаті чого суд прийшов до висновку, що «доводи апелянта стосовно порушення його права як сторони договору поруки заміною кредитора після підписання договору купівлі-продажу кредитного портфелю та неотримання у нього згоди на заміну кредитора є необґрунтованими з оглядати на таке. Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, після підписання договору купівлі-продажу кредитного портфелю право вимоги за договором поруки перейшло від ПАТ «ОТП Банк» до ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Частиною 1 статті 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Враховуючи вищенаведене, посилання апелянта на ч.1 ст. 651 ЦК України є помилковим, адже ототожнювання зміни кредитора із зміною умов договору поруки є хибним».

Стосовно посилань позивача на ту обставину, що передача права вимоги за кредитним договором первісним кредитором новому кредиторові значно змінила істотні умови договору поруки суд вірно зазначив, що дана обставина також була предметом розгляду судом апеляційної інстанції, який прийшов до висновку про відсутність збільшення обсягу відповідальності поручителя та відсутність підстав визнання договору поруки припиненим в силу ч.1 ст.559 ЦК України.

Стосовно доводів позивача щодо відсутності правовідносин між ним та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», оскільки згідно розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №2023 від 20.08.2015 року, яким: виключено інформацію про товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» з Державного реєстру фінансових установ; анульовано свідоцтво про реєстрацію фінансової установи серії ФК №241 та додаток до нього від 03.12.2009 року, суд встановив, що дане питання також розглядалось судом апеляційної інстанції, який прийшов до висновку про безпідставність таких доводів, оскільки на час ухвалення рішення Приморським районним судом м. Одеси від 04.09.2012 року, розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №2023 від 20.08.2015 року, не існувало, отже ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був повноправним учасником кредитних відносин.

Також суд обґрунтовано відхилив доводи позивача щодо невірного нарахування заборгованості з метою незаконного збільшення боргового навантаження, оскільки, виходячи з тексту мотивувальної частини ухвали суду апеляційної інстанції, встановлено факт правильності розрахунку заборгованості. До того ж, відповідно до п.1.4.1.5.4 частини другої кредитного договору сторони підтверджують, що вони повністю ознайомлені та цілком згодні з порядком визначення плати за кредитом та окремими елементами цього порядку. Пунктом 2.3.1 договору поруки поручитель затверджує, що він ознайомлений з положеннями кредитного договору, цілком розуміє його зміст та згоден виступати поручителем за борговими зобовязаннями. Таким чином, недоречними є посилання позивача на відсутність порядку сплати процентів в договорі поруки та його непоінформованість з цього питання.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Одним із основних аспектів верховенства права, що гарантоване ст. 6 ч.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є принцип юридичної певності, який вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів.

Правова певність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже раз вирішеної справи. Цей принцип наполягає на тому, що жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого і обовязкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи (справа «Рябих проти Росії», заява №52854/99, рішення від 24.07.2003 року - пункти 51-52; справа «ОСОБА_2 проти України», заява №41984/98, рішення від 09.11.2004 року пункт 91).

Проаналізувавши доводи позовної заяви, суд правильно зазначив, що всі без винятку обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, вже були досліджені в суді апеляційної інстанції під час розгляду апеляційної скарги на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04.09.2012 року. Суд першої інстанції не наділений повноваженнями ставити під сумнів та надавати переоцінку висновків судів вищих інстанцій.

Також, суд вірно зазначив, що банк вже реалізував своє право вимоги дострокового повернення кредиту, яке задоволено рішенням суду з визнанням правомірності такої вимоги, тому визнання договору поруки припиненим в іншому провадженні на підставі вже досліджених раніше обставин, не вбачається можливим.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з діючими нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин та дійшов правильного висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї позовної заяви та апеляційної скарги.

Твердження апелянта в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують вказані вище висновки суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена в касаційному порядку до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді М.М. Драгомерецький

ОСОБА_6