Справа № 130/214/17 Провадження № 22-ц/772/1373/2017Головуючий в суді першої інстанції Сенько Л. Ю.
Категорія 30Доповідач Береговий О. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого судді Берегового О.Ю.,

суддів Денишенко Т.О., Сопруна В.В.

за участі секретаря Торбасюк О.І.,

представника відповідача Головного управління Національної поліції у Вінницькій області Дмитрук Ю.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Жмеринського відділу поліції ГУНП у Вінницькій області , ГУНП у Вінницькій області, за участі третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору Державної казначейської служби України, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 04 квітня 2017 року,

встановила:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовною заявою до Жмеринського відділу поліції ГУНП у Вінницькій області, Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, за участі третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що на протязі року він неодноразово звертався до Жмеринського відділу поліції для прийняття мір до боржника по несплаті ним аліментів та відвернення протиправного вторгнення в місце його проживання.

Відповідної реакції на свої звернення він не отримав.

14.09.2016 року прокуратура зобов'язала поліцію провести досудове розслідування по цим заявам, однак постановою слідчого ці справи закриті.

Ухвалами Жмеринського суду Вінницької області зазначені постанови слідчого були скасовані.

Вважаючи, що зазначене свідчить про бездіяльність органів поліції, яка завдала йому матеріальну та моральну шкоду, просив стягнути з відповідачів на його користь окремо один від одного 8000 грн. матеріальної та 8000 грн. моральної шкоди через Державної казначейської служби України.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 04 квітня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного:

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності, тощо), що мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Умовами обґрунтованості є повне і всебічне з'ясування обставин, що мають значення для справи, доведеність тих обставин, які суд вважає встановленими, відповідність висновків суду обставинам справи.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову виходив з того, що позивачем не доведено позовні вимоги.

Колегія суддів погоджується з такими висновками з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Конституційним Судом України у рішенні від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, який набрав законної сили 11 вересня 1997 року, зазначена Конвенція та відповідні протоколи до неї були ратифіковані, тобто з часу набрання законної сили норми Конвенції повинні застосовуватися також при вирішенні спорів судами України.

Статтею 13 Європейської Конвенції з прав людини 04 листопада 1950 року передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснили свої офіційні повноваження.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 неодноразово звертався до Жмеринського відділу поліції для прийняття мір до боржника по несплаті ним аліментів та відвернення протиправного вторгнення в місце його проживання.

Згідно листа Жмеринського ВНП ГУНП у Вінницькій області від 25.04.2016 року за зверненням від 04.04.2016 року було проведено перевірку, за результатами якої з ОСОБА_5 було проведено профілактичну бесіду, ОСОБА_4 рекомендовано звернутися до відділу ДВС за фактичним місцем проживання боржника (а.с. 41).

Вважаючи такі дії праціників Жмеринського ВНП ГУНП у Вінницькій області неправомірними ОСОБА_4 звернувся до Жмеринської місцевої прокуратури Вінницької області з заявою про протиправність їх дій.

За результатами розгляду зазначеної заяви 12 серпня 2016 року було заведено кримінальні провадження №0000020 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.165 КК України та №0000021 за ознаками кримінального правопорушення ч.1 ст.162 КК України (а.с. 42,44).

З ухвали Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 26.12.2016 року вбачається, що постановою слідчого Жмеринського ВНП ГУНП у Вінницькій області Майченка А.М. від 13.12.2016 року було закрито кримінальне провадження №№0000021 (а.с. 3).

Зазначеною ухвалою було задоволено частково скаргу ОСОБА_4 Постанову слідчого Жмеринського ВНП ГУНП у Вінницькій області Майченка А.М. від 13.12.2016 року скасовано. Вимоги скарги в частині визнання неправомірною бездіяльність прокурора Жмеринської місцевої прокуратури Прокопчука Д.В. та слідчого Жмеринського ВНП ГУНП у Вінницькій області Майченка А.М. залишено без задоволення (а.с. 3).

Разом з тим, ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 23.01.2017 року скаргу ОСОБА_4 на бездіяльність керівника Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області Кримчука С.Г., начальника слідчого відділу Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області Олексюка В.В. в межах досудового рослідування кримінальних проваджень, внесених до ЄРДР №0000021 від 12.08.2016 року та за № 0000020 від 12.08.2016 року залишено без задоволення.

З аналізу викладеного вбачається, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження бездіяльності працівників Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області у кримінальних провадженнях №0000021 та № 0000020.

Зазначені ухвали Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області постановлені за результатами розгляду скарг ОСОБА_4 свідчать про зворотнє.

За таких обставин, враховуючи, що всупереч вимог ст.60 ЦПК України позивачем не надано доказів на підтвердження бездіяльності працівників Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області під час досудового розслідування кримінальних проваджень № 0000021 та № 0000020, якою йому була завдана шкода, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Згідно зі ст. 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

Згідно з пп. 1 п. 9 прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Зазначені рішення передаються до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для виконання.

Центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів є Державна казначейська служба України.

Однак, вимог до Державної казначейської служби України позивачем не пред'явлено, що є самостійного підставою для відмови в задоволенні позову.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши дійсні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, і ухвалив у справі законне та обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не вбачає. Доводи апеляційної скарги були предметом судового дослідження і висновків суду не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія cуддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 04 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: