РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/3870/17

пр. № 2/759/3046/17

07 листопада 2017 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ул'яновської О.В.,

секретаря Чернишук К.О.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представник відповідача Галич А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_1 до Державного підприємства «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 р. позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, просить суд поновити її на посаді артиста допоміжного складу в ДП«Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка» з 24.02.2017; стягнути з ДП «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка» на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу; допустити негайне виконання судового рішення, посилаючись на ті підстави, що 24.02.2017 дізналася, що її звільнили із займаної посади на підставі наказу № 221-к від 23.02.2017 «Про припинення безстрокового трудового договору». Вважає вказаний наказ № 221-к від 23.02.2017 таким, що прийнятий всупереч чинному законодавству та порушив її право на працю, а отже підлягає скасуванню. Вона є членом професійної спілки працівників ДП «Національний академічний театр опери та балету України ім. Т.Г. Шевченка» «ВІЛЬНА ОПЕРА» та на день звільнення наказ №221-к від 23.02.2017, відносно припинення безстрокового трудового договору, органом Профспілки не погоджувався. Правовою підставою для прийняття вказаного наказу стало положення п. 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» за №955-VTII від 21.01.2016. На думку позивача, вказана норма права, а саме: п. 2 Прикінцевих положень Закону України №955-VIII від 21.01.2016 суперечить положенням Конституції України та нормам спеціального трудового законодавства, яке регулює взаємовідносини між роботодавцем та працівником, у зв'язку з чим була змушена звернутись до суду за захистом своїх прав.

У судовому засіданні позивач та її представник заявлені вимоги підтримали, просили задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, надавши заперечення у письмовому вигляді, позовні вимоги вважає безпідставними.

Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи із змісту ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що відповідно до трудової книжки позивач працювала на посаді артиста допоміжного складу за строковою трудовою угодою в ДП «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка» з 03.09.2003 ( наказ №449-к від 03.09.2003) (а.с. 7 зв.).

Відповідно до наказу № 221-к від 23.02.2017 «Про припинення безстрокового трудового договору» з позивачем припинено безстроковий трудовий договір відповідно до п. 9 ст. 36 КЗпП України (а.с. 5).

Позивач в позовній заяві зазначає, що на неї не поширюється дія Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури», оскільки він не має зворотної сили, проте вказане спростовується наступним.

Згідно ч. 3 ст. 21 КЗпП України, контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення ч. 3 ст. 21 КЗпП України №12-рп/98 від 09.07.1998 роз'яснено, що контрактна форма трудового договору може впроваджуватись лише законом.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про театри і театральну справу» до професійних творчих працівників театру належать художній та артистичний персонал театру. Трудові відносини з професійними, творчими працівниками, художнім та артистичним персоналом державних та комунальних театрів оформлюються шляхом укладання контрактів керівник державного чи комунального театру може залучати артистичний та художній персонал понад штатну чисельність на підставі цивільно-правового договору в порядку, визначеному законом.

Відповідачем 02.12.2016 видано наказ № 899-к «Про повідомлення щодо зміни істотних умов праці художнього та артистичного персоналу ДП «Національна опера України імені Т.Г. Шевченка» про повідомлення працівників в тому числі і позивача про зміну істотних умов праці, а саме: зміну форми трудового договору, укладеного між ДП «Національна опера України імені Т.Г. Шевченка» і працівниками художнього та артистичного персоналу, на контракт до 15.12.2016.

14.12.2016 відповідачем було видано наказ №930-к про часткову зміну наказу від 02.12.2016 №899-к, відповідно до якого термін вручення повідомлення про зміну істотних умов праці встановлено до 23.12.2016, а отримання згоди на продовження роботи за контрактом до 23.02.2017.

Наказ №899-к від 02.12.2016 відповідачем видано на виконання Закону України від 28.01.2016 №955-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури».

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи, що норма Закону, якою запроваджено обов'язкове укладання строкового контракту з працівниками художнього та артистичного персоналу, які перебувають у трудових відносинах з державними та комунальними закладами культури, не визнавалась неконституційною, тому відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що посилання позивача на рішенням Конституційного суду України №1-рп/99 від 09.02.1999 у справі №1-7/99 (справа про зворотну дію в часі законів на інших нормативно-правових актів) є безпідставним.

Крім того, ухвалою Конституційного суду України від 20.04.2017 №6-у/2017 відмовлено у відкритті конституційного провадження у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень законів України «Про театри і театральну справу», «Про культуру», «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури», тобто Зазначена норма не визналась неконституційною.

Судом також встановлено, що відповідачем строк дії та умови контракту визначались з врахуванням Наказу Міністерства культури України від 02.08.2016 №624, яким затверджено форму Контракту з професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) державних та комунальних закладів культури, Законів України «Про театри і театральну справу», та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури».

Відповідно до переліку посад професійних творчих працівників театрів та посад спеціальностей працівників інших специфічних театральних професій, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2006 №208 посада, яку обіймала позивач (артист допоміжного складу за строковою трудовою угодою), належить до посад професійних творчих працівників.

Листом №494 від 09.12.2016 позивачу надіслано повідомлення про зміну істотних умов праці, встановлених наведеними наказами, разом з копією відповідних наказів та додатків 9а.с. 56).

Листами-повідомленнями від 17.02.2017 №133 та 22.02.2017 за №161 дирекція пропонувала позивачу до 23.02.2017 здійснити своє волевиявлення та укласти контракт (а.с. 57, 58).

Адміністрація Театру засвідчила актами від 22.02.2017 та від 18.02.2017 факт відмови позивача від підпису про отримання вказаного листа (а.с. 59, 60).

Зважаючи на викладене, суд робить висновок про те, що дії відповідача щодо пропонування позивачу укладання контракту відповідають вимогам чинного законодавства України.

Також, суд приходить до висновків, що в діях відповідача відсутні порушення нормативно регламентованої процедури прийняття наказу №221-к, на які вказує позивач, зважаючи на наступне.

Звільнення працівника з підстав, передбачених законом, а саме п. 9 ст. 36 КЗпП України, не є звільненням ініціативи адміністрації. Дана обставина свідчить про законність такого звільнення та не тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Законом України від 28.01.2016 №955-VІІІ встановлений строк щодо підписання контракту.

Згідно п. 2, 3 Прикінцевих положень Закону №955-VІІІ, набрання чинності Законом №955-VІІІ є підставою для припинення безстрокового трудового договору з керівниками державних та комунальних закладів культури, а також з професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) державних та комунальних закладів культури згідно з п. 9 ст. 36 Кодексу законів про працю України. Ця норма не поширюється на професійних творчих працівників комунальних закладів культури у територіальних громадах з населенням до 5 тисяч жителів.

З працівниками художнього та артистичного персоналу, які перебувають у трудових відносинах з державними та комунальними закладами культури, протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом укладається контракт строком від одного до трьох років без проведення конкурсу, а саме до 23.02.2017 включно.

Оскільки між позивачем та відповідачем не було укладено контракт до 23.02.2017, як це передбачено зазначеним Законом, наказом №221-к від 23.02.2017 відповідачем з позивачем було припинено безстроковий трудовий договір.

Таким чином, позивач самостійно прийняла рішення про відмову від підписання контракту, чим змусила відповідача прийняти рішення про припинення безстрокового трудового договору з позивачем на підставі п. 9 ст. 36 КЗпП України.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов'язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, суд приходить до висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З огляду на відхилення позовних вимог судові витрати стягненню з відповідача не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись вимогами Закону України «Про театри і театральну справу», Закону України «Про культуру», Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури»; п. 9 ст. 36, ч. 3 ст. 21 КЗпП України; ст.ст. 10, 11, 30, 57-61, 88, 179, 209, 212-215, 218, 223, 360-7 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У позовних вимогах ОСОБА_1 до Державного підприємства «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні протягом десяти днів з дня отримання рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: