У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» про захист прав споживачів, зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 28 квітня 2007 року між ним та публічним акціонерним товариством «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк», банк) укладено кредитний договір, згідно умов якого він отримав кредитні кошти у розмірі 105 тис. доларів США.

Посилаючись на те, що банк у порушення вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», пп. 2.1-2.3, 3.3, 3.8 постанови Правління Національного банку України (далі - НБУ) від 10 травня 2007 року № 168, якою затверджено Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, ні при укладенні договору, ні на запит його представника не надав інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, ОСОБА_3 просив зобов'язати ПАТ «Родовід Банк» надати йому таку інформацію.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Справа в апеляційному порядку розглядалася неодноразово.

Останньою ухвалою апеляційного суду м. Києва від 21 березня 2017 року рішення Подільського районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що постанова НБУ від 10 травня 2007 року, на яку посилається позивач в обгрунтування позову, була прийнята пізніше, ніж укладено договір кредиту між сторонами, тому її положення на спірні правовідносини не поширюються.

Апеляційний суд погодився із висновком районного суду, зазначивши при цьому також про те, що банк не відмовляв ні позивачу, ні його представнику у наданні запитуваної інформації, а лише зазначив про невідповідність обсягу прав представника позивача у виданій довіреності. При цьому позивач не просив визнати відмову банку у наданні інформації неправомірною. Крім того, суд зазначив, що порушень прав споживача при укладенні договору не встановлено.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Судом установлено, що 28 квітня 2007 року між ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, згідно умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 105 тис. доларів США.

13 липня 2015 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - на підставі довіреності звернувся до банку з листом, в якому просив надати інформацію щодо умов кредитування та сукупну вартість кредиту, отриманого ОСОБА_3, проте відповіді банк не надав.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що при укладенні договору кредиту, а в подальшому й на запит його представника банк у порушення ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п.п. 2.1-2.3, 3.3, 3.8 постанови Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168 не надав у письмовій формі інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця).

Частиною 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою.

Відповідно до п. 1.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, ці Правила розроблено відповідно до п. 4 ст. 7 Закону України «Про Національний банк України», ст. ст. 47, 49 та 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», з метою захисту прав споживачів під час укладення договорів про надання споживчих кредитів, запобігання завданню споживачам моральної чи матеріальної шкоди через надання свідомо недостовірної чи неповної інформації.

Згідно з ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

У виданій ОСОБА_3 довіреності на ім'я ОСОБА_4 передбачено право останнього отримувати, у тому числі, будь-яку інформацію в банківських установах України, що стосується довірителя (розсекречувати банківську таємницю стосовно нього та його персональні дані) (а. с. 10).

У ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» клієнт має право доступу до інформації щодо діяльності фінансової установи. Фінансові установи зобов'язані на вимогу клієнта в порядку, передбаченому Законом України «Про доступ до публічної інформації», надати таку інформацію.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 12-1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові установи повинні розкривати інформацію, що надається клієнтам відповідно до ст. 12 цього Закону.

У ст. 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що клієнт має право доступу до інформації щодо діяльності банку. Банки зобов'язані на вимогу клієнта надати таку інформацію.

Крім того, у рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень пп. 22, 23 ст. 1, ст. 11, ч. 8 ст. 18, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 зазначено, що в аспекті конституційного звернення положення пп. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (з наступними змінами) у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладання, так і виконання такого договору.

У порушення наведених норм права, а також вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України, і ч. 4 ст. 338 ЦПК України про те, що висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи, апеляційний суд висновків суду касаційної інстанції, викладених в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 листопада 2016 року, не виконав, фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановив, не визначився з нормами матеріального права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин.

Крім того, згідно зі ст. ст. 27, 31 ЦПК України лише позивач наділений правом визначати предмет і підставу позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У порушення наведеного апеляційний суд не вірно зазначив, що позивач не просив визнати дії банку у ненаданні запитуваної інформації неправомірними, оскільки предметом і підставою позову є захист прав споживачів з посиланням на норми матеріального права, зокрема Закон України «Про захист прав споживачів», і просив зобов'язати відповідача запитувану ним через представника інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту надати з посиланням на те, що відмова в наданні такої інформації є порушенням вимог закону та постанови Правління НБУ, що регулюють ці правовідносини.

Крім того, апеляційний суд дійшов суперечливих висновків, оскільки відмовляючи в позові з підстав невірно обраного позивачем способу судового захисту, одночасно зазначив, що права ОСОБА_3, як споживача, банком не порушено.

За таких обставин, коли фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 березня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.П.Штелик