АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/62/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 27 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Черкаського районного суду міста Черкаси від 15 серпня 2016 року у цивільній справі за позовом ПАТ «ДельтаБанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

в с т а н о в и л а :

у серпні 2015 року ПАТ «ДельтаБанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_6, яким просило, після послідуючого уточнення, в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором 18/МС-08 від 12.08.2008 в розмірі 15 952,84 доларів США (що є еквівалентом за курсом НБУ станом на 18.08.2015 - 351 126,54 грн.) та 51 186,81 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором №18/Zмсвіп-08 від 12.08.2008 шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на предмет іпотеки, що належить на праві власності ОСОБА_6: будинок, розташований за адресою Черкаська обл., Черкаський р-н., с. Червона Слобода, вул. Першотравнева, буд. 30; земельну ділянку, площею 0,1667 га, що знаходиться за адресою: Черкаська область, Черкаський р-н., с. Червона Слобода, вул. Першотравнева, 30, кадастровий №:02:003:0820; визнати право власності за ПАТ «Дельта Банк» на вказане майно.

В обґрунтування вказано на те, що відповідно до договору кредиту №18/МС-08 від 12.08.2008, укладеного між ТОВ «Український промисловий банк», правонаступником якого є ПАТ «ДельтаБанк», та ОСОБА_6, останній отримав у банку кредит у розмірі 20 000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16% на рік з кінцевим терміном повернення до 10.08.2018. Того ж дня, між тими ж сторонами, був укладений іпотечний договір №18/Zмсвіп-08, згідно якого в рахунок забезпечення виконання основного зобовязання по кредитному договору, ОСОБА_6 передав банку в іпотеку нерухоме майно: житловий будинок (домоволодіння) по вул. Першотравневій, 30, с. Червона Слобода Черкаського району, який розташований на земельній ділянці площею 0,1667 га, кадастровий №:02:003:0820 за цією ж адресою та належить ОСОБА_6 на праві власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯЖ№011315. Цей житловий будинок належить відповідачу на підставі свідоцтва на право спадщини за заповітом, посвідченого районною державною нотаріальною конторою від 25.01.1997 за №401.

Боржник ОСОБА_6 свої зобовязання по кредитному договору не виконав і станом на 18.08.2015 сума його заборгованості перед позивачем склала 15 952,84 доларів США, що є еквівалентом за курсом НБУ станом на 18.08.2015 - 351126,54 грн., про стягнення якої і заявлено даний позов.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 15.08.2016 позовні вимоги задоволено повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального та процесуального права, просить апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог банку. В обґрунтування вказано на те, що суд не залучив до участі у справі в якості третіх осіб мешканців будинку, обтяженого іпотекою; суд не застосував наслідків спливу строків позовної давності, оскільки строк виконання зобовязання у даній справі, як вважає апелянт, розпочався з 30.12.2010, коли позивач заявив вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса. Такі висновки слідують з відповідних правових позицій ВСУ; суд не застосував наслідки спливу 1-річного строку позовної давності щодо вимог про стягнення пені; пеню позивач протиправно нараховував на всю суму боргу, а не на місячні платежі окремо; позивач нарахував пеню на пеню; пеню нараховано за період часу, що перевищує встановлені законодавством 6 місяців; борг за відсотками, вказаний позивачем, є боргом за увесь строк прострочення виконання зобовязань, а не за період часу з 17.02.2015 по 18.08.2015, як вказано позивачем; розрахунок заборгованості, наданий позивачем, є незрозумілим та необґрунтованим; оцінка предмету іпотеки, вказана позивачем, є помилковою, оскільки з моменту одержання позичальником кредиту в іноземній валюті значно змінився курс гривні до цієї валюти; позивач не скористався позасудовим способом звернення стягнення на предмет іпотеки отже мав заявити вимогу про реалізацію предмета іпотеки, а не про визнання на нього права власності за собою, що вбачається з п.38 постанови пленуму ВССУ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин».

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які зявилися у судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав та мотивів.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався тим, що відповідач має перед банком непогашену кредитну заборгованість, а визначений банком спосіб захисту своїх прав за кредитним та іпотечним договорами шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, передбачений чинним законодавством України та ґрунтується на фактичних обставинах справи.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду та вважає, що встановивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалив у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не вбачає, виходячи з наступного.

При розгляді справи встановлено, що відповідно до договору кредиту №18/МС-08 від 12.08.2008, укладеного між ТОВ «Український промисловий банк», правонаступником якого згідно договору про передачу активів та кредитних зобовязань «Укрпромбанку» на користь «ДельтаБанку» від 13.06.2010, є ПАТ «ДельтаБанк», як банком, та ОСОБА_6, як позичальником, останній отримав кредит у розмірі 20000,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16% на рік з кінцевим терміном повернення до 10.08.2018. Факт отримання ОСОБА_6 грошових коштів у сумі 20 000,00 доларів США підтверджується розпорядженням бухгалтерії від 12.08.2008 у порядку виконання вимог п.1.1 кредитного договору №18/МС-08.

Крім цього, 12.08.2008 між тими ж сторонами був укладений іпотечний договір №18/Zмсвіп-08, згідно якого в рахунок забезпечення виконання основного зобовязання по кредитному договору, ОСОБА_6 передав банку в іпотеку нерухоме майно - житловий будинок (домоволодіння) по вул. Першотравневій, 30, с. Червона Слобода Черкаського району, який розташований на земельній ділянці площею 0,1667 га, кадастровий №:02:003:0820, що розташована по вул. Першотравневій, 30, с. Червона Слобода Черкаського району та належить ОСОБА_6 на праві власності на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, серії ЯЖ№011315. Цей житловий будинок належить відповідачу на підставі свідоцтва на право спадщини за заповітом, посвідченого районною державною нотаріальною конторою 25.01.1997 за №401.

Боржник ОСОБА_6 свої зобовязання за кредитним договором не виконав належним чином і станом на 18.08.2015 сума його заборгованості перед позивачем становить 15952,84 доларів США, що є еквівалентом за курсом НБУ станом на 18.08.2015 -351126,54 грн.

Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.2 ст.1054 та ч.2 ст.1050 ЦК України наслідками порушення відповідачем зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Відповідно до положень ст.ст.526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до укладеного між сторонами іпотечного договору та ст.12 ЗУ «Про іпотеку» позивач має право на звернення до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно ч.1 ст.33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 цього Закону.

Пунктом 4.1. іпотечного договору №18/Zмсвіп-08 від 12.08.2008 встановлено, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо у момент настання строку виконання основного зобовязання за кредитним договором воно не буде виконано належним чином, а саме при повному або частковому неповерненні кредитних коштів (чергового платежу по сплаті кредитних коштів) та/або при несплаті або частковій несплаті процентів та/або при несплаті або частковій несплаті комісій та штрафних сакнцій у строки встановлені кредитним договором.

У частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Разом з тим порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», 328, 335, 376, 392 ЦК України можна зробити висновок про те, що законодавець визначає три способи захисту для задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий на підставі рішення суду та два позасудових на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Пункт 4.4.1 вищевказаного іпотечного договору №18/Zмсвіп-08 від 12.08.2008 визначає, що одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки, є прийняття іпотекодержателем предмету іпотеки у власність в рахунок виконання основного зобовязання відповідно до ст.37 ЗУ «Про іпотеку». Іпотекодержатель набуває нерухомість предмет іпотеки за цим договором у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки нерухомості, суб'єктом оціночної діяльності, обраним іпотекодаржателем після виконання всіх дій, передбачених ст.37 ЗУ «Про іпотеку». Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодаржателю права власності на нерухомість предмет іпотеки, в рахунок виконання осоновного зобов'язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухомість, що є предметом іпотеки.

У справі, яка переглядається, суд встановив, що умов договору відповідач не виконував, кредит не погасив, у звязку із чим утворилася заборгованість, а положеннями іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі останньому права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Хоч у справі, яка переглядається, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань, неправильно застосував норми статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», однак, установивши факт невиконання позичальником грошових зобовязань за кредитним договором, правильно вирішив спір по суті, захистивши порушені права кредитора щодо виконання позичальником забезпечених іпотекою грошових зобовязань.

Все вищевказане узгоджується також з позицією, викладеною Верховним Судом України у своїй постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-1388цс16.

Відповідно до висновку судової оціночно - будівельної експертизи від 04.05.2017 року, проведеної відповідно до ухвали суду апеляційної інстанції, ринкова вартість житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки, що розташовані по вул. Першотравнева, 30, с. Червона Слобода Черкаського району, станом на дату проведення експертизи становить 540 650 грн., з яких 200 040 становить вартість земельної ділянки.

Згідно до вимог ч.3 ст. 39 Закону України«Про іпотеку» передбачено, що суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобовязання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Отже, законодавством не передбачено такої підстави для відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, як неспівмірність заборгованості за основним зобовязанням з вартістю майна, переданого в іпотеку в рахунок забезпечення належного його виконання.

З матеріалів даної справи та доказів наданих, сторонами достовірно вбачається той факт, що станом на 18.08.2015 сума заборгованості ОСОБА_6Ф перед позивачем становить 15 952,84 доларів США, що є еквівалентом за курсом НБУ станом на 18.08.2015 - 351126,54 грн., що свідчить про спричинення кредитору збитків невиконанням боржником взятих на себе зобовязань.

При цьому, суд першої інстанції при винесенні свого рішення по справі, не вирішив питання щодо звернення стягнення на іпотечне майно в рахунок погашення заборгованості в частині пені, однак банком рішення суду в цій частині не оскаржувалося тому і не переглядається, що не позбавляє його права на звернення до суду з клопотанням про постановлення додаткового рішення по справі в цій частині у відповідності до вимог цивільно процесуального закону.

При цьому, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що банк неправомірно не зарахував в рахунок погашення боргу за договором кредиту кошти, внесені поручителем ОСОБА_7, оскільки з квитанцій про внесення цих коштів вбачається, що вони зараховані на особистий рахунок ОСОБА_7 у вказаній банківській установі. З умов кредитного договору №18/Zмсвіп-08 від 12.08.2008, укладеного між сторонами вбачається, що самостійно списувати кошти, наявні на будь-яких інших рахунках у боржника та/або поручителів, є правом, а не обовязком банку, тому суд не може в імперативному порядку зараховувати вказані платежі на власний розсуд в рахунок погашення заборгованості за договором кредиту.

Колегія одночасно відхиляє доводи апеляційної скарги щодо пропуску боржником строків позовної давності, який вказує на те, що починаючи з 2010 року він особисто не вносив жодних платежів на погашення кредиту, всі кошти в рахунок сплати боргу за кредитом починаючи з лютого 2011 року по 28.03.2013 року вчиняв фінансовий поручитель ОСОБА_7, виходячи з наступного.

Так відповідно до положень ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.ч.1, 5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі; ч.ч.1, 2 ст.554 ЦК України - у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, виходячи з викладених вимог цивільного закону та умов кредитного договору, з яких виплаває, що оскільки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку та вони відповідають перед банком як солідарні боржники, відповідно, всі дії поручителя направлені на виконання саме основного боргу, тому погашення поручителем кредитної заборгованості свідчить про визнання боржником свого боргу перед банком та про визнання ним свого боргу, що перериває строк позовної давності.

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для скасування рішення суду, яке є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Черкаського районного суду міста Черкаси від 15 серпня 2016 року у цивільній справі за позовом ПАТ «ДельтаБанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 20 днів з дня її проголошення.

Головуючий :

Судді :