Справа № 703/664/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2017 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Опалинської О.П.

при секретарі судового засідання Литвин Г.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Смілянської міської ради Черкаської області про визнання права власності на спадкове майно,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Смілянської міської ради про визнання права власності на спадкове майно.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його тітка ОСОБА_2, після її смерті відкрилася спадщина на 1/4 частину житлового будинку по АДРЕСА_1. За життя тітка склала заповіт, яким все своє майно заповіла йому. Однак державний нотаріус не взмозі видати йому свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом, оскільки право власності на 1/4 частину будинку по АДРЕСА_1 засвідчено біржею Джі-Ай-Пі, а тому він змушений звернутися до суду з позовною заявою про визнання за ним права власності на 1/4 частину будинку по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті тітки.

Позивач в судове засідання не з'явився, надіслав до суду заяву в якій розгляд справи просить проводити без його участі, на задоволенні позовної заяви наполягає.

Представник Смілянської міської ради Черкаської області в судове засідання не з'явився, надіслав до суду заяву в якій розгляд справи просить розглянути за наявними в справі матеріалами та провести судове засідання без участі представника міської ради.

У відповідності до ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.

Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності учасників процесу фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалося.

Суд вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи вважає позовну заяву ОСОБА_1 обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Статтею 57 ЦПК України визначено, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи (ч. 1 ст. 64 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За правилами ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: у тому числі визнання права.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, яке видане 11 жовтня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Сміла Смілянського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області (а.с.3).

Відповідно до заповіту посвідченого приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Таран Г.В. 16 липня 1999 року, ОСОБА_2 все своє майно заповіла ОСОБА_4 (а.с. 6).

Як вбачається з біржевої угоди (договір) купівлі продажу 1/4 частини будинку з відповідною частиною надвірних споруд від 23 травня 1998 року ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_5 та ОСОБА_6 1/4 частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1 (а.с. 7).

Відповідно до довідки Смілянського відділу комунального підприємства «Черкаське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» від 1 грудня 2016 року №1392-о, станом на 1 січня 2013 року житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано в Смілянському відділку КП ЧООБТІ за ОСОБА_2 - 1/4 частина, за ОСОБА_1 - 1/4 частина, за ОСОБА_7 - 1/4 частина та за ОСОБА_8 - 1/4 частина (а.с.16).

З постанови державного нотаріуса Смілянського міського нотаріального округу вбачається, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 на підставі заяви ОСОБА_1 була заведена спадкова справа №175/2013. В зв'язку з тим, що договір купівлі-продажу ? частини будинку по АДРЕСА_1 зареєстрований Смілянською біржею (філією ТБ Київська Біржа Джі-Ай-Пі) за реєстровим №1-597/98 всупереч вимогам закону не був нотаріально посвідчений, не може бути прийнятий як правовстановлюючий документ, а тому нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Статтею 1218 ЦК України визначено до складу спадщини входять усі права та обов'язки що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи визначені у заповіті.

Згідно із ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Стаття 1270 ЦК України визначено для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст.128 ЦК в ред. 1963 року право власності (право оперативного управління) виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» від 6 листопада 2014 року угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Разом з тим, згідно з ст. 227 ЦК УРСР, в редакції чинній на момент укладання вищевказаного договору купівлі-продажу, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Отже договори щодо придбання на біржових торгах об'єктів нерухомого майна вимагають оформлення в письмовій формі та підлягають нотаріальному посвідченню.

Крім цього, Пленум Верховного Суду України у постанові «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28 квітня 2008 року роз'яснив, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу ( в тому числі при придбанні на біржових торгах), міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», а саме п.3.1 державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5 та зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за №157/6445(з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-ІV, право власності на нерухомість підлягає обов'язковій державній реєстрації та виникає з моменту такої реєстрації. Будь-які правочини щодо нерухомого майна, в тому числі видача свідоцтва про право на спадщину, вчиняються, якщо право власності на таке майно зареєстровано згідно з вимогами цього Закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-ІV права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно ч.4 ст.334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

На підставі п. 4.14 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно - правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Відповідно до листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

Статтею 392 ЦК України визначено, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З врахуванням вищенаведеного та в зв'язку із тим, що договір від 23 травня 1998 року належним чином не був нотаріально посвідчений, а право власності на спірне майно не зареєстроване в органах, що здійснюють державну реєстрацію, відтак позивач позбавлений можливості оформити свої спадкові права, за таких обставин, суд вважає, що позовна заява ґрунтується на вимогах закону та підлягає до задоволення, а невизнане право позивача захисту шляхом визнання за ним права власності на спадкове майно.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст. 1, 3, 4, 8, 10, 15, 57, 58, 60, 64, 197, 209, 212-215, 218 ЦПК України, Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13, постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7, ст.ст. 128 ЦК в ред.1963 року, ст.ст. 15, 16, 181, 182, 334, 392, 1216, 1217, 1218, 1223, 1233, 1268, 1270 ЦК України, ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-ІV, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, яка затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня1966 року, -

вирішив:

Позовну заяву задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/4 частину житлового будинку по АДРЕСА_1, що згідно технічного паспорта складається з веранди - 9 кв.м., кухні - 9,6 кв.м., жилої кімнати - 13,6 кв.м., а всього - 32,2 кв.м., житлова площа - 13,6 кв.м. в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Черкаської області через Смілянський міськрайонний суд Черкаської області протягом 10 днів з дня його проголошення, особами, які не були присутніми під час проголошення рішення суду, протягом 10 днів з дня його отримання.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі оскарження після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не буде скасовано.

Головуючий О.П.Опалинська