АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Перепелюк І.Б., Лисака І.Н.

секретар Костюк Л.С.,

за участю представника апелянта ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа Служба у справах дітей Кіцманської районної державної адміністрації Чернівецької області про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дітьми та про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон без згоди матері, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа орган опіки та піклування Кіцманської РДА про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою ОСОБА_2, інтереси якого за довіреністю представляє ОСОБА_5, на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 06 липня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа Служба у справах дітей Кіцманської районної державної адміністрації Чернівецької області, про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дітьми та про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон без згоди матері.

На обґрунтування вимог посилався на те, що від спільного життя з відповідачкою у сторін є двоє дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, які народились та проживали в Королівстві Іспанія.

У 2011 році ОСОБА_4 без його згоди вивезла дітей до України, де вони і проживають по даний час. З того часу він позбавлений можливості бачитись з дітьми, оскільки сам працює в Іспанії та не має змоги покидати межі країни.

____________________________________________________________________

22ц/794/961/2017 р. Головуючий у 1 інстанції Мізюк В.М.

Категорія 48 доповідач Владичан А.І.

Зазначає, що надсилав відповідачці офіційний лист з проханням надати дозвіл на тимчасовий виїзд дітей за кордон, однак остання відмовила йому, вказуючи, що не заперечує проти побачень батька з дітьми на території України.

Вважає дану відмову такою, що порушує його права як батька, а тому згідно уточнених позовних вимог просив встановити порядок його участі у вихованні дітей та надати дозвіл на тимчасовий виїзд дітей до Королівства Іспанія протягом усього літнього періоду та одного місяця взимку без присутності та матері.

В свою чергу, ОСОБА_4 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2, третя особа орган опіки та піклування Кіцманської РДА, про позбавлення батьківських прав відносно малолітніх дітей, посилаючись на те, що батько протягом останніх п'яти років тільки декілька раз спілкувався з дітьми за допомогою скап-звязку, не цікавився їх розвитком та станом, не надавав допомоги на їх утримання та не навідував особисто дітей.

Ухвалою суду обидві цивільні справи були об'єднані в одне провадження.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 06 липня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Встановлено порядок участі ОСОБА_2 у вихованні неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7, який передбачає спілкування на вимогу батька за допомогою скайп-зв'язку та телефонного зв'язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та дітьми.

В іншій частині заявлених вимог відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_2, інтереси якого за довіреністю представляє ОСОБА_5, подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що рішення суду в частині відмови в первісному позові ухвалене судом без повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, без належної оцінки доводів сторін, рішення є незаконним та необґрунтованим.

В своїй апеляційній скарзі посилається на те, що ухваленим рішенням порушено інтереси дітей, оскільки рівень життя, матеріальні умови проживання апеляна є вищими, роль батька у вихованні дітей є не менш важливою, ніж матері, гармонійний розвиток дітей передбачає участь обох батьків у їх вихованні.

Крім того, діти часто хворіють, а тому поїздки на канікулах до батька підуть їм на користь, сприятимуть оздоровленню.

Зазначає, що встановлений судом спосіб участі батька з дітьми за допомогою скап-звязку та телефонного зв'язку не може забезпечити захист прав батька на особисте спілкування з дітьми та не створить умови для безперешкодного їх спілкування, відновити втрачений зв'язок.

Судом першої інстанції в рішенні не обґрунтовано мотиви щодо відмови в задоволенні решти позовних вимог.

Просить рішення суду першої інстанції в частині незадоволення вимог за первісним позовом скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_8 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Ст. 213 ЦПК встановлено те, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно із законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову вимог позивача,суд першої інстанції виходив з того, що спілкування дітей з батьком наразі має відбуватись на вимогу батька за допомогою скайп-зв'язку та телефонного зв'язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та дітьми. Такий спосіб участі батька у вихованні дітей перш за все не буде суперечити їх інтересам із врахуванням малолітнього віку.

Однак колегія суддів не погоджується з даними висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що не відповідають обставинам справи та зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що батьками малолітніх ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, є ОСОБА_2 до ОСОБА_4, які проживали разом в Королівстві Іспанія з 2007 року по 2011 рік, що підтверджується копією свідоцтв про народження дітей, виданих відділом реєстрації актів цивільного стану громадян Сарагоси, Королівство Іспанія (а.с. 11, 12).

Рішенням кримінального суду номер два м. Сарагоса №201/2011 від 26.05.2011 року ОСОБА_2 покарано за нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_4 та призначено покарання у виді громадських робіт. Заборонено ОСОБА_2 протягом одного року шести місяців наближатися ближче ніж на 200 метрів до ОСОБА_4 Крім того, судом у справах насилля номер два м. Сарагоса вжито тимчасові заходи щодо захисту ОСОБА_4, розміщено її з дітьми в Центрі невідкладної допомоги жінкам-жертвам насилля та визначено батьку графік зустрічей з дітьми під наглядом працівників Центру (а.с. 47-49). Позивач не надав суду будь-яких доказів, що наведене рішення є незаконним або не набрало законної сили.

Встановлено, що в 2011 році ОСОБА_4 без згоди батька ОСОБА_2 вивезла з території Королівства Іспанія їх малолітніх дітей.

ОСОБА_4 разом із дітьми ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зареєстрована та проживає в АДРЕСА_1, що вбачається з довідки виконавчого комітету Шипинецької сільської ради Кіцманського району Чернівецької області №74 від 13.01.2017 року (а.с. 37).

Листом від 21.10.2016 року ОСОБА_4 відмовила представнику ОСОБА_2 в наданні дозволу на виїзд малолітніх дітей за кордон, однак вказала що не заперечує проти зустрічі батька з дітьми на території України в присутності матері (а.с. 18).

Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).

Згідно з ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до ст. 141 СК України мати й батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 СК України мати, батько на дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце а час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я а інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі сан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Відповідно до положення ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

За змістом ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Також відповідно до положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей.

Відмовляючи в задоволенні позову про безпосереднє фізичне спілкування між батьком та дітьми, суд першої інстанції неповно з'ясував всі обставини справи, що призвело до порушення рівності прав та обов'язків щодо дітей батька.

Згідно із ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення а поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Крім того, згідно з ч.ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

3 жовтня 2017 року органом опіки та піклування Кіцманської районної державної адміністрації на вимогу колегії суддів надано висновок про способи участі позивача у вихованні дітей, відповідно до якого орган опіки та піклування дійшов висновку, що спілкування дітей з батьком є необхідним в їх інтересах та вважає за доцільне визначити наступний порядок побачення ОСОБА_2 з малолітніми: необмежене спілкування в телефонному режимі та по скапу; спілкування дітей з батьком в господарстві ОСОБА_4 в с. Шипинці та обов'язково у її присутності.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у ст.ст. 215-217 ЦПК.

Колегія суддів вважає, що частково слід погодитись з висновком органу опіки та піклування щодо участі батька у вихованні дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

Статтею 18 Конвенції зазначено про необхідність докладання всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної і однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки між сторонами існують непорозуміння щодо участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми, під час розгляду справи не встановлено негативного впливу батька на дітей, батько бажає приймати участь у їх вихованні, спілкуватися з ними, мати спільні інтереси, а, отже, необхідно забезпечити ефективне здійснення прав доступу позивача до дітей шляхом надання йому побачень за місцем їх проживання.

Крім того, суд враховує, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та у їхньому супроводі, або у супроводі осіб, які ними уповноважені (ч. 2 т. 313 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадянами України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Рішення суду у випадку тимчасового виїзду за кордон має містити зазначення держави прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій державі. Аналогічне положення міститься у пункті 2 частини 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року, про те, що виїзд громадян України, які не досягли 16-річного віку здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про відмову в позові про тимчасовий виїзд дітей за кордон до Королівсва Іспанії, оскільки позивач притягувався до відповідальності за вчинення насильства в сім`ї, протягом останніх років не мав змоги приймати участь у вихованні дітей, не надавав допомоги на їх утримання.

Крім того, виходячи з положень вищезазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду муже бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

На підставі цього рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову про участь у вихованні дітей шляхом встановлення йому права на побачення з ними в період з 25 грудня 2017 року по 25 січня 2018 року та з 1 по 30 червня 2018 року за місцем їх проживання.

В решті рішення суду необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, інтереси якого за довіреністю представляє ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 6 липня 2017 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 скасувати та в цій частині ухвалити нове:

забезпечити ефективне здійснення прав доступу ОСОБА_2 до участі у вихованні дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, шляхом надання йому побачень в період з 25 грудня 2017 року по 25 січня 2018 року та з 1 по 30 червня 2018 року за місцем їх проживання.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: