УХВАЛА

іменем україни

5 липня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором;

за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору, додаткової угоди до нього та договору іпотеки недійсними

за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_4, на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 7 липня 2016 року та рішення апеляційного суду Черкаської області від 3 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 27 грудня 2006 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 36 тис. дол. США на термін до 27 грудня 2026 року. Оскільки відповідач належним чином не виконував зобов'язання за кредитним договором, утворилась заборгованість, яка станом на 25 червня 2015 року становила 34 718,49 дол. США, що еквівалентно 734 990 грн 43 коп., яку позивач просив стягнути на його користь з відповідача.

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом, посилаючись на те, що відповідно до умов укладеного з банком договору від 27 грудня 2006 року він отримав кредит у розмірі 36 тис. дол. США. Також умовами цього договору передбачалась видача грошових коштів у розмірі 7 200 дол. США на сплату страхових платежів, проте ці кошти банк йому надані не були. Крім того, згідно з умовами цього договору щомісячний платіж дорівнював 424,67 дол. США. 1 листопада 2011 року між ним та банком було укладено додаткову угоду до кредитного договору, за умовами якої щомісячний платіж було збільшено до 478,76 дол. США з 30 жовтня 2011 року, а страховий платіж - до 11 171 дол. США, які йому видані банком не були. Вважав положення кредитного договору та додаткової угоди до нього, несправедливими та такими, які містять умови про зміну у витратах. Банком не надавалась інформація щодо загальної вартості кредиту про розміри тих чи інших платежів та абсолютного значення подорожчання кредиту, Банк не попередив його, як позичальника про валютні ризики та включив до умов договору несправедливі умови. Вказував, що за час дії кредитного договору ним було сплачено на користь банку 42 382,48 дол. США, тоді як сума кредиту дорівнювала 36 тис. дол. США.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_3 просив визнати кредитний договір від 27 грудня 2006 року, додаткову угоду від 1 листопада 2011 року та договір іпотеки від 27 грудня 2006 року недійсними. Стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» отриману ним суму коштів понад 36 тис. дол. США за курсом НБУ станом на момент ухвалення рішення, а саме 6 382,48 дол. США.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 7 липня 2016 року ухвалено стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом в сумі 2 953,68 дол. США, яка станом на 25 червня 2015 року відповідно до службового розпорядження Національного банку України від 25 червня 2015 року складає 62 529 грн 41 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 3 жовтня 2016 року рішення районного суду в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь

ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором

від 27 грудня 2006 року у розмірі 34 514,39 дол. США, яка складається з: заборгованості за кредитом в сумі 33 184,26 дол. США; заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 1 114,13 дол. США; заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 216,00 доларів США, що відповідно до службового розпорядження Національного банку України від 25 червня 2015 року становить суму у розмірі 730 669 грн 63 коп., та пені в сумі 4 320 грн 79 коп.,

а всього стягнуто з ОСОБА_3заборгованість за кредитним договором в сумі 734 990 грн 43 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення у справі.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором становить 2 953,68 дол. США, що підтверджується розрахунком, наданим ОСОБА_3, згідно з яким він за період дії кредитного договору, ним було сплачено на користь банку наступні платежі, а саме: за період з 24 січня 2007 року по 22 вересня 2011 року в сумі 20 332,88 дол. США, в тому числі погашено пені в сумі 2 128,8 дол. США, за період з 29 листопада 2011 року по 30 листопада 2015 року - 20 029,78 дол. США, у тому числи погашено пені на сумі 707,95 дол. США, що також підтверджується витягом з «Приват24» та копіями відповідних квитанцій, які знаходяться в матеріалах справи.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором та частково задовольняючи ці вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 взяті на себе зобов'язання належним чином не виконував, у зв'язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 34 718,49 дол. США, яка підлягає стягненню з відповідача на користь банку. При цьому зазначено, що наданий банком розрахунок заборгованості за кредитним договором належними доказами ОСОБА_3 спростований не був, розрахунок відповідає вимогам закону та умовам договору. Надані ОСОБА_3 таблиці щомісячних платежів за кредитним договором від 27 грудня 2006 року та за додатковою угодою до кредитного договору від 1 листопада 2011 року не спростовують наданий банком розрахунок заборгованості.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_3 при укладенні спірних правочинів діяв свідомо, вільно, враховуючи власні інтереси, прийняв рішення про вибір банку та вступив з ним в договірні відносини, визначивши при цьому характер правочинів і умови, а тому дійшов висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваних правочинів недійсними.

Такі висновки є правильними, ґрунтуються на фактичних обставинах, установлених судом, на доказах, поданих сторонами, які судом належним чином оцінені і відповідають вимогам закону, який правильно застосовано.

Судом установлено, що 27 грудня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 36 тис. дол. США на термін до 27 грудня 2026 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у строки та порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно до умов договору щомісячний платіж встановлений у розмірі - 424,67 дол. США.

1 листопада 2011 року між сторонами було укладено додаткову угоду до кредитного договору від 27 грудня 2006 року, згідно з якою банком було збільшено щомісячний платіж до 478,76 дол. США з 31 жовтня 2011 року, та страховий платіж до 11 171,48 дол. США.

Відповідно до розрахунку, надаваного ПАТ КБ «ПриватБанк», заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором станом на 25 червня 2015 року становить 34 718,49 дол. США, що еквівалентно 734 990 грн 43 коп., з яких: заборгованість за кредитом в сумі 33 184,26 дол. США, заборгованість за процентами за користування кредитом в сумі 1 114,13 дол. США, заборгованість з комісії у сумі 216 дол. США. пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань у сумі 204,10 дол. США.

Зазначений розрахунок кредитної заборгованості досліджено апеляційним судом згідно вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України, він відповідає вимогам закону та умовам договору.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Звертаючись до суду із зустрічним позовом про визнання недійсними кредитного договору, додаткової угоди та договору іпотеки, ОСОБА_3 посилався на те, що банком не надавалась інформація щодо загальної вартості кредиту про розміри тих чи інших платежів та абсолютного значення подорожчання кредиту, банк не попередив його, як позичальника про валютні ризики та включив до умов договору несправедливі умови.

За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, в силу яких особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

При цьому нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

Вирішуючи спір, суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваних правочинів недійсними, оскільки вони відповідають основоположному принципу свободи договору і не суперечить вимогам чинного цивільного законодавства, і ОСОБА_3 не доведено факту порушення його прав та положень ст. ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки кредитодавець надав споживачу всю інформацію, пов'язану з одержанням кредиту, сукупну вартість кредиту, умови договору не є несправедливими і банк не здійснював відносно ОСОБА_3 нечесну підприємницьку практику, не вводив в оману. Цих доводів ОСОБА_3 не довів, що є його процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Судом правильно враховано волевиявлення ОСОБА_3 на укладення кредитного договору та отримання згідно з умовами договору саме доларів США, його згода з визначеним договором розміром річної відсоткової ставки за кредитом та іншими умовами договору підтверджується наявними в матеріалах справи фінансовими документами, систематичною сплатою протягом тривалого часу періодичних платежів згідно умов договору. Виконанням протягом тривалого часу умов кредитного договору та підписанням додаткової угоди до договору позивач фактично вчиняв дії на схвалення укладеного правочину, чим фактично підтверджував намір на подальше виконання умов договору та відсутність порушення його законних прав та інтересів при укладенні договору. Своїми підписами на кожній сторінці кредитного договору, додатків до нього, додаткових угод позичальник фактично підтверджував своє ознайомлення з умовами кредитування, зокрема і з умовами взаєморозрахунків.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду не впливають.

Оскільки з матеріалів справи та змісту касаційної скарги не вбачається неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 7 липня 2016 року в незміненій частині та рішення апеляційного суду Черкаської області від 3 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П.Штелик