Ухвала

іменем україни

25 жовтня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоВисоцької В.С.,
суддів:Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,Маляренка А.В., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 17 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до суду із указаним позовом, у якому з урахуванням зміни підстав позову та збільшення позовних вимог, просила стягнути зі ОСОБА_7 кошти у розмірі 8 150 065 грн 90 коп.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що ОСОБА_6, на виконання домовленостей, досягнутих з відповідачем щодо спільної діяльності з купівлі корпоративних прав Товариства з обмеженою відповідальністю «Фортуна» (далі − ТОВ «Фортуна») та утримання товариства, сплатила всього 660 000 доларів США у рахунок оплати вартості 70 % частки у статутному капіталі ТОВ «Фортуна», а також 59 600 доларів США, і 69 200 грн на утримання ТОВ «Фортуна». Згідно із письмовою відповіддю ОСОБА_8 від 02 лютого 2014 року він отримав від ОСОБА_7 у якості сплати за придбання ОСОБА_6 70 % частки у статутному капіталі ТОВ «Фортуна» лише 180 000 доларів США, решта грошей ОСОБА_7 не передано.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17 травня 2016 року у задоволені позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати оскаржувані судові рішення у справі і направити справу на новий розгляд, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів, виходячи за межі доводів касаційної скарги згідно з ч. 3 ст. 335 ЦПК України, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте судові рішення першої й апеляційної інстанцій не відповідають зазначеним нормам процесуального права щодо законності та обґрунтованості.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судами встановлено, що відповідно до розписки від 13 лютого 2008 року ОСОБА_9 отримав від ОСОБА_6 суму коштів у розмірі 1 094 350 грн, що відповідає еквіваленту 215 000 доларів США у рахунок майбутнього придбання 70 % ТОВ «Фортуна». У цій же розписці ОСОБА_7 власноручно вказав, що вказані гроші отримав для передачі ОСОБА_10

Відповідно до розписки від 15 лютого 2008 року ОСОБА_9 отримав від ОСОБА_6 суму грошей у розмірі 391 375 грн, що відповідає еквіваленту 77 500 доларів США, у рахунок придбання 70 % ТОВ «Фортуна». У даній розписці ОСОБА_7 власноручно написав, що вказані гроші отримав для передачі ОСОБА_10

Відповідно до розписки від 15 лютого 2008 року, яка підписана ОСОБА_10 (т. 2 а. с. 101), ОСОБА_10, зазначивши себе продавцем частки статутного фонду ТОВ «Фортуна», вказав, що отримав від покупця ОСОБА_7 суму грошей у розмірі 1 905 000 грн, що відповідає еквіваленту 375 000 доларів США, з урахуванням отриманого раніше авансу у розмірі 508 000 грн у рахунок продажу 30 % частки ТОВ «Фортуна». У розписці зазначено, що приймання-передача грошей та написання розписки відбулося у присутності двох свідків. Факт приймання-передачі зазначених грошових коштів підтверджений підписом ОСОБА_9 та ОСОБА_11

Згідно положень ч. 1 ст. 7 ЦК України цивільні відносини можуть регулюватися, зокрема звичаєм ділового обороту. Звичаєм є правило поведінки, яке не встановлене актами цивільного законодавства, але є усталеним у певній сфері цивільних відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно із ч. 1 ст. 627, ст. 629 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За приписами ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язань. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

У справі міститься на стор. 131 у томі 1 розписка від 30 січня 2008 року з якої вбачається, що ОСОБА_10 взяв на себе обов'язок особисто переоформити всі статутні, реєстраційні та правовстановлюючі документи ТОВ «Фортуна». У цій же розписці та у розписці від 15 лютого 2008 року, яка знаходиться на стор. 130 у томі 1 вказано, що розмір вкладу ОСОБА_7 в спільну діяльність, яка складалася з вартості частки, що становить 30 % статутного капіталу ТОВ «Фортуна» та яку ОСОБА_7 мав сплатити ОСОБА_10, а також зазначено строки проведення розрахунків та переоформлення статутних документів цього товариства.

У розписках, написаних ОСОБА_9 від 13 та 15 лютого, 06 березня 2008 року, у розписках ОСОБА_7 від 28 березня, 02 квітня, 07, 14 травня 2008 року, у розписках ОСОБА_10 від 22 березня, 07 вересня 2008 року зазначено розмір вкладу ОСОБА_6 у спільну діяльність, яка полягала у сплаті вартості частки у статутному капіталі ТОВ «Фортуна», та яка мала перейти у власність ОСОБА_6 у розмірі 70 %.

Крім того, у розписках ОСОБА_7 від 10, 21, 25 березня, 02, 17, 25 квітня 2008 року, 09 лютого 2010 року та ін. зазначається, що ОСОБА_6 понесла витрати на утримання ТОВ «Фортуна».

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Установивши факт, що грошові кошти були взяті ОСОБА_7 в рахунок придбання 70 % частки у статутному капіталі ТОВ «Фортуна» та на утримання зазначеного товариства, суд залишив поза увагою й належною правовою оцінкою вищевикладене та не дослідив питання про те, чи була одержана за договором частка у статутному капіталі ТОВ «Фортуна» ОСОБА_6

Вирішуючи спір, суди зазначених вимог закону не врахували, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог; які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; не дали належної правової оцінки зібраним у справі доказам, що має суттєве значення для правильного вирішення спору.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 17 травня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька
Судді: Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.В. Ступак