АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1267/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 27 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 18 квітня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання недійсними додаткових договорів до договору позики,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_6 звернулася до суду з даним позовом, яким просила стягнути з відповідачів солідарно на її користь заборгованість за договором позики в загальній сумі 4216212,00 грн., мотивуючи про те, що на підставі договору позики від 23.01.2013 вона надала ОСОБА_7 у борг 65000,00 доларів США зі сплатою процентів у розмірі 4% в місяць (48% річних) на строк до 23.04.2013, про що надано письмову розписку. Отримання позики відбулось зі згоди чоловіка позичальника ОСОБА_8 Отримані у борг кошти були використані в інтересах сімї позичальника для придбання земельної ділянки для будівництва. В подальшому між сторонами були укладені додаткові договори №1 від 26.03.2013, №2 від 23.08.2013, №3 від 21.11.2013 до договору позики з метою зміни дати остаточного повернення позики - 23.05.2014. На даний час заборгованість по тілу позики та відсотках відповідачами не повернута, що й стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

У свою чергу ОСОБА_7 звернулася до суду із зустрічним позовом, яким просила визнати недійсними додаткові договори №1 від 26.03.2013, №2 від 23.08.2013, №3 від 21.11.2013 до договору позики від 23.01.2013, так як їх не підписувала та з приводу підроблення її підписів звернулась до правоохоронних органів.

Рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 18.04.2017 первісний позов задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 заборгованість за договором позики від 23.01.2013 в сумі 4 149 288,00 грн., а у задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено. Також судом задоволені зустрічні позовні вимоги ОСОБА_7 та визнано недійсними додаткові договори №1 від 26.03.2013, №2 від 23.08.2013, №3 від 21.11.2013 до договору позики від 23.01.2013.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог, позивач ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду у вказаній частині скасувати та ухвалити нове рішення про повне задоволення первісних позовних вимог. В обґрунтування вказує на те, що суд не врахував, що чоловік позичальника знав про укладення нею договору позики, що підтверджується його розпискою; за позичені кошти відповідачі придбали земельну ділянку, тобто витратили кошти для цілей сімї, що свідчить про солідарний обовязок у відповідачів щодо повернення позичених коштів.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав та мотивів.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Таким чином, з урахуванням вимог апеляційної скарги, у даній справі рішення суду першої інстанції переглядається в апеляційному порядку в частині вирішення позовних вимог про стягнення з відповідача ОСОБА_8 заборгованості за договором позики, а в інших частинах не є предметом апеляційного розгляду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_8, суд першої інстанції виходив із того, що вказана особа не є позичальником за договором позики, тому оскільки суду не доведено, що позичені кошти використані саме у потребах його з позичальником сімї , тому в задоволенні вимог до нього щодо солідарного стягнення боргу слід відмовити.

Однак, колегія суддів не повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

При розгляді справи встановлено, що 23.01.2013 між ОСОБА_6, як позикодавцем, та ОСОБА_7, як позичальником, укладено договір позики, відповідно до якого позивач надала позичальнику грошові кошти в сумі 65 000,00 доларів США на умовах строковості, зворотності, платності, на строк до 23.04.2013, а позичальник зобовязалася повернути позику та сплатити проценти за користування позикою в розмірі 4% від суми позики за кожний місяць користування коштами. 23.01.2013 позивач на виконання умов договору передала відповідачу ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 65000,00 дол. США, що підтверджується розпискою ОСОБА_7 від 23.01.2013 та не оспорюється у справі.

Відповідно до розписки-згоди від 23.01.2013 ОСОБА_8 (чоловік позичальника) вказав, що не заперечує проти отримання позики його дружиною.

Також згідно з інформаційною довідкою Державного реєстру прав на нерухоме майно від 13.04.2016 за відповідачем ОСОБА_8 зареєстровано право власності на земельну ділянку №24 по вул. Ватутіна в м. Черкаси, площею 0,0321 га, із цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий №:06:006:0079, на підставі договору купівлі-продажу від 02.04.2013; земельну ділянку №24 по вул. Ватутіна в м. Черкаси, площею 0, 0179 га, із цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий №:06:006:0078 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЧМ №047236 від 23.10.2012 та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20.11.2012.

Отже, спір у справі виник на підставі цивільно-правового договору позики.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

З аналізу змісту вказаної правової норми вбачається, що обовязок по поверненню позики наявний у позичальника, який є стороною відповідного договору.

Однак апелянт вважає, що відповідач ОСОБА_8, як чоловік позичальника, має солідарний обовязок повернути одержані позичальником в позику кошти, оскільки їх використано в інтересах сімї відповідачів, що складає зміст апеляційних доводів.

Оскільки у даній справі договором позики чи будь-яким іншим договором не встановлено обовязку у відповідача ОСОБА_8 повернути кошти за договором позики від 23.01.2013, також не може йти мова про неподільність одержаних у позику грошових коштів, є необхідним перевірити чи передбачено нормами законодавства солідарний обовязок у члена сімї позичальника щодо виконання зобовязань за договором позики., відповідно, для вирішення вказаного питання по суті колегія виходить з наступного.

Згідно частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

У подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти також виникає зобовязання в інтересах сім'ї у вигляді повернення позичених коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Вищевикладене узгоджується із загальним змістом правової позиції ВСУ від 27.04.2016 року у справі № 6- 486цс16.

Крім того, Верховний Суд України при розгляді справи № 163цс12 від 20.02.2013 року, висловив правову позицію про те, що згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сімї і одержане за договором використано на її потреби. У справі, яка переглядається, поза увагою судів залишився той факт, що отримані одним з подружжя грошові кошти були витрачені в інтересах сімї не підтверджені відповідними доказами, а також не зясовано чи надавав інший з подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики.

Все вищеказазане дає підстави вважати, що обєктом спірного договору є спільне майно подружжя, що випливає із змісту ч.4 ст.65 СК України, така позиція випливає із самого предмету правового регулювання вказаної норми права, а саме: право подружжя на розпорядження своїм майном, що є обєктом права спільної сумісної власності. Враховуючи зазначене, вважається, що договір в інтересах сімї укладається одним із подружжя без волевиявлення другого з подружжя, але стосовно майна, яке в результаті укладеної одним з них угоди стало їх спільним майном, набутим в шлюбі. Аналіз вказаних норм права, дає усі підстави вважати, що надання згоди другим з подружжя на укладення договору автоматично означає наявність інтересу сімї, оскільки в даних правовідносинах подружжя є субєктами права спільної сумісної власності і саме їх спільне волевиявлення і є критерієм для оцінки наявності інтересу сімї.

В даному випадку, матеріалах справи наявна письмова розписка-згода від 23.01.2013, у якій ОСОБА_8 (чоловік позичальника) вказав, що не заперечує проти отримання позики його дружиною ОСОБА_7 Даний факт визнається сторонами визнається та не оспорюється, що дає колегія усі підстави вважати, що спірний договір був укладений саме в інтересах сімї відповідачів.

Далі, з доказів наявних у справі достовірно вбачається той факт, що 13.04.2016 за відповідачем ОСОБА_8 зареєстровано право власності на земельну ділянку №24 по вул. Ватутіна в м. Черкаси, площею 0,0321 га, із цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий №:06:006:0079, на підставі договору купівлі-продажу від 02.04.2013 року, який укладений після отримання ОСОБА_7 коштів у борг.

Відповідно до ч.1ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів враховує, що оскільки відповідачами не надано суду жодних доказів на спростування вказаних позивачем фактів про те, що одержані в позику кошти позичальник використала не для придбання вищевказаного нерухомого майна, а на будь-які інші цілі, що суперечать в інтересам їх з ОСОБА_8 сімї, та яким саме чином вона використала кошти у вказаних цілях, тому у суду є усі підстави прийти до висновку , що отримані в борг кошти відповідачі використали в інтересах своєї сімї.

Отже, вимоги позивачки ОСОБА_9 про стягнення з відповідачів боргу в солідарному порядку є законними та обґрунтованими, та таким, що не суперечить вимогам закону і доказам, наявним у матеріалах справи, тому підлягають до задоволення.

Згідно ст.309 ЦПК України підставою для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення по справі, які суд вважав доведеними, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Проаналізувавши вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність зміни рішення суду першої інстанції шляхом скасування його в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення боргу з відповідачів в солідарному порядку з винесенням в цій частині нового рішення про задоволення таких позовних вимог в повному обсязі. В решті рішення суду має бути залишено без змін.

Згідно до вимог ст. 79 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, зокрема, належать витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. В звязку з неодноразовою неявкою відповідачів до суду апеляційної інстанції та неможливістю їх повідомлення про час та місце розгляду справи шляхом поштового відправлення повістки, виклик відповідачів було здійснено шляхом публікацією в пресі оголошення, вартість якого становить 200 грн., які мають бути стягнуті з відповідачів в порядку визначеному ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 88, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу задоволити.

Рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 18 квітня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання недійсними додаткових договорів до договору позики змінити, скасувавши в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про солідарне стягнення боргу.

Стягнути із ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 солідарно заборгованість за договором позики від 23.01.2013 року на загальну суму 4 149 288,00 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 по 100 грн. з кожного на рахунок держави в особі апеляційного суду Черкаської області в рахунок відшкодування витрат, пов'язаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідачів.

Рішення апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 20 днів з дня її проголошення.

Головуючий :

Судді :