Головуючий суду 1 інстанції - Фастовець В.М.
Доповідач - Коротенко Є.В.
Справа № 415/4839/16-ц
Провадження № 22ц/782/625/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2017 року

Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Луганської області в складі :

головуючого судді Коротенка Є.В.,

суддів: Гаврилюка В.К., Єрмакова Ю.В.,

за участю секретаря Попової Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Апеляційного суду Луганської області в м.Сєвєродонецьку апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 16 вересня 2016 року у цивільній справі за поданням державного виконавця відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції Луганської області Безволенка А.С. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2,

встановила:

Ухвалою Лисичанського міського суду Луганської області від 16.09.2016 року задоволено подання державного виконавця відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції про вжиття заходів для забезпечення виконання рішення суду шляхом тимчасового обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України.

Суд обмежив ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до моменту фактичного виконання зобов'язань, покладених згідно з виконавчим написом приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. від 13.05.2016 року, зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за №3915 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» боргу на загальну суму 373197 грн. 80 коп.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_2 звернувся до Апеляційного суду Луганської області з апеляційною скаргою на неї.

В апеляційній скарзі апелянт просить скасувати ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 16.09.2016 року, посилаючись на те, що вона є незаконною, постановленою з порушенням норм матеріального та процесуального права. При цьому ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні зазначеного подання державного виконавця ВДВС Лисичанського МУЮ.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуємої ухвали суду першої інстанції, колегія суддів вважає апеляційну скаргу ОСОБА_2 такою, що підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом від 21 січня 1994 р. № 3857-XII "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України".

Положеннями ст. 6 цього Закону встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта, або громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у таких випадках:

- якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання до виконання зобов'язань або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України (п. 2);

- якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням - до виконання зобов'язань (п. 5).

Так, відповідно до п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків, у зв'язку з чим і здійснюється примусове виконання.

Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження. Обов'язок щодо підтвердження цих обставин належними доказами покладається на державного виконавця, який ініціює встановлення тимчасового обмеження у виїзді особи за межі України.

Згідно зі ст. 377-1 ЦПК України, питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця. Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Із матеріалів справи вбачається, що до Лисичанського міського суду Луганської області в порядку п.19 ч.3 ст.18 Закону України „Про виконавче провадження" надійшло подання державного виконавця ВДВС Лисичанського МУЮ Безволенко А.С. про вжиття заходів для забезпечення виконання рішення суду шляхом тимчасового обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України.

У поданні державний виконавець просив суд тимчасово обмежити ОСОБА_2 права виїзду за кордон до виконання невиконаних зобов'язань, відповідно до виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. від 13.05.2016 року, зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за №3915 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» боргу на загальну суму 373197,80 грн.

На думку колегії суддів Апеляційного суду Луганської області державним виконавцем у поданні не надано достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження навмисного ухилення особи (боржника) від виконання судового рішення, а також наміру боржника виїзду за кордон.

При цьому, саме невиконання боржником самостійно (добровільно) зобов'язань протягом строку, вказаного державним виконавцем в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

Також в матеріалах справи взагалі відсутні підтвердження отримання ОСОБА_2 постанови про відкриття виконавчого провадження за зазначеним виконавчим написом нотаріуса.

На зазначене суд першої інстанції належної уваги не звернув, матеріали виконавчого провадження не витребував, пояснення державного виконавця не заслухав.

Крім того, суд не прийняв до уваги той факт, що ОСОБА_2. постійно зареєстрований у АДРЕСА_1, місцем його реєстрації у виконавчому написі нотаріуса також зазначено м.Дніпропетровськ, (а.с.29). Разом із тим, всі документи державним виконавцем боржнику направлялися до м.Лисичанська (а.с.13, 23, 32), але факт проживання у цьому місті ОСОБА_2. заперечує, жодних доказів на підтвердження його перебування у м.Лисичанську суду не надано.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що при вирішенні питання за поданням державного виконавця ВДВС Лисичанського МУЮ Безволенко А.С. про вжиття заходів для забезпечення виконання рішення суду шляхом тимчасового обмеження ОСОБА_2. у праві виїзду за межі Українисуд першої інстанції порушив порядок, встановлений для його вирішення, а тому, відповідно до п.3 ч.1 ст.312 ЦПК України, ухвалу суду слід скасувати і передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

З огляду на наведене вище, та керуючись п. 3 ч. 1 ст. 312, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргуОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 16 вересня 2016 року скасувати та передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала Апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення, та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: