Номер провадження: 22-ц/785/4820/17
Номер справи місцевого суду: 521/5052/16-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.10.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

при секретарі Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_2 цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та позовом ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_3 про усунення перешкоди у користуванні квартирою та виселення, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_9 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 березня 2017 року,

встановила:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним позовом, просила визнати ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою №2 по вул. Стовповій, 83А у м. Одесі.

Позов обґрунтовано тим, що вона є власником спірної квартири, її донька - ОСОБА_4, правнучка ОСОБА_5, онука ОСОБА_6 близько пяти років у спірному приміщенні не проживають, проте місце їх реєстрації - квартира АДРЕСА_1, у зв'язку із чим вона несе додаткові витрати по оплаті комунальних послуг.

У серпні 2016 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулись до суду із позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення, посилаючись на те, що на початку 2016 року ОСОБА_3 без їх згоди вселила у спірну квартиру як члена сімї свого онука ОСОБА_8, створила їм перешкоди в користуванні квартирою, ОСОБА_3 не віддає ключі від квартири.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Позов ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 задоволено.

Зобовязано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 перешкоди у користуванні квартирою №2 по вул. Стовповій, 83 А у м. Одесі.

Виселено ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 з квартири АДРЕСА_2 А у м. Одесі. Вирішено питання судових витрат.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_3 через представника ОСОБА_9 В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення її позову та відмову у задоволенні зустрічного позову.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3 є наймачем квартири АДРЕСА_3, на її імя відкритий особовий рахунок.

Вказані обставини підтверджується розпорядженням Одеської залізничної дороги №64 від 08.07.1997 року.

З виписки будинкової книги про склад сімї та реєстрацію від 17.12.2015 року за №6361вбачається, що за адресою спірної квартири зареєстровано також місце проживання ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які з дитинства проживали в квартирі як члени сімї наймача.

Довідка ЖКС «Хмельницький» від 09.03.2016 року про не проживання з 2012 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за спірною адресою, відомостей про причини не проживання не містить.

19.03.2011 року, 26.03.2011 року між ВАТ «Укртелеком» та ОСОБА_6 були укладені договори №1079491, №1079491 про надання телекомунікаційних послуг, послуг підключення до мережі Інтернет за адресою: м. Одеса, вул. Стовпова, 83 «А», кв.2., замовлялись товари на доставку «Епіцентр», «Нова пошта».

ОСОБА_10, ОСОБА_4 отримується поштова кореспонденція за спірною адресою, що підтверджується Центром поштового звязку №1. (листи від 23.05.2016 року, №№12/326-332-70К12/312-325-70К).

ОСОБА_3 в процесі розгляду справи визнала, що між сторонами існує конфлікт з приводу користування спірною квартирою, вважаючи себе власником квартири, без згоди ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вселила в якості члена сімї свого онука ОСОБА_8, який фактично проживає у приміщенні, допомагає їй по господарству.

Відповідно до вимог ст. 72 ЖК України, суд може визнати особу, такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки.

При тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців (ст. 71 ЖК України).

Проте, частиною 3 ст. 71 ЖК України встановлено випадки, за яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сімї понад шість місяців.

Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

У п. 10 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року розяснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Всупереч твердженню апеляційної скарги, судом встановлена поважна причина не проживання ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у спірному приміщенні понад встановлені законом строки, в звязку з неправомірною поведінкою ОСОБА_3, яка перешкоджає останнім у проживанні у спірній квартирі, що було визнано нею в процесі розгляду справи.

Позовні вимоги позивачем як наймачем в порядку ЖК України не заявлені.

Оскільки ОСОБА_3 не є власником спірної квартири, тому її вимоги в порядку ст. 391 ЦК задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

ОСОБА_3, в порушення вимог закону, без дозволу ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вселила в спірну квартиру ОСОБА_8 як члена сімї наймача.

Місце проживання останнього зареєстровано за іншою адресою в м. Одесі АДРЕСА_4.

Факт вселення ОСОБА_8 саме як члена сімї наймача визнаний як ОСОБА_3, так і ОСОБА_8

Відсутність згоди ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підтверджується їх неодноразовими зверненнями до Хмельницького відділу поліції Малиновського ВП м. Одеси ГУНП в Одеській області з питання самовільного вселення та виселення ОСОБА_8; розпискою ОСОБА_8 від 19.02.2016 року, наданою ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, якою він зобовязався передати ключі від спірної квартири в термін до 20.02.2016 року. Ключі передані відповідачем ОСОБА_8 не були, добровільно залишити спірну квартиру він відмовляється.

Згідно ч. 3 ст. 116 ЖК України, особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють в судовому порядку без надання їм іншого жилого приміщення.

Враховуючи встановлене, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови ОСОБА_3 у задоволенні позову та задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. 213-214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з розясненнями, викладеними в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Наявність чи відсутність наведених обставин та можливість встановлення відповідних фактів суд вирішує відповідно до положень ст. ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, за якими сторони при вирішенні справи зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 п. 1 ст. 307 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_9відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 березня 2017 рокузалишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

ОСОБА_2

ОСОБА_11