Справа № 405/1665/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.06.2017 року Ленінський районний суд м. Кіровограда в складі

головуючої судді: Шевченко І.М.

при секретарі : Фришко А.Ю.

з участю адвоката : ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання кредитного, іпотечного та договору поруки недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ПАТ УкрСиббанк», звернувся в суд з позовом, в якому просив стягнути з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором № 015-566/В-Н від 21.04.2006 року (в системі обліку банку договір № 0) по процентах та кредиту у розмірі 20 198,23 долари США та по пені у розмірі 31 275,45 грн. з відповідачів ОСОБА_2 солідарно з ОСОБА_3 та стягнути з відповідачі судові витрати по справі в сумі 4 154,65 грн. з кожного.

Позов обґрунтовано тим, що між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником прав та обов»язків якого є ПАТ «УкрСиббанк», та відповідачем ОСОБА_2 21.04.2006 року було укладено договір про надання споживчого кредиту № 015-566/В-Н (в системі обліку банку договір № 0) з додатковою угодою № 1 від 30.10.2009 року. Відповідно до умов банк надав відповідачу ОСОБА_2 кредит (грошові кошти) у сумі 30 845,00 дол. США шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок відповідача, а він зобов'язався щомісяця повертати наданий кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту (додаток № 1 до договору, але у будь - якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 20.04.2029 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту (п.п.1.1, 1.2. кредитного договору).За користування кредитними коштами відповідач ОСОБА_2 зобовязався сплачувати проценти розмірі 11.8 % річних, (п. 1.3.1 кредитного договору). За умовами кредитного договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки. Проценти нараховуються на суму кредитних коштів, фактично наданих банком позичальнику, за період з моменту фактичного надання коштів до повернення останнім коштів у власність банку, та сплачуються у порядку, передбаченому п.1.3. кредитного договору.

Згідно з п. 7.1. кредитного договору, за порушення термінів повернення кредиту т сплати процентів за кредит відповідач ОСОБА_2 сплачує банку пеню в розмірі 0.2% від суми простроченої заборгованості, розрахованої за кожен день прострочення платежу.

В забезпечення виконання кредитних зобовязань позичальника прийнята порука відповідача ОСОБА_3 згідно договору поруки № 015-566/В-Н-І від 21.04.2006 року.

Посилаючись на вимоги діючого законодавства зазначає, що всупереч умов Кредитного договору відповідач ОСОБА_2 не здійснює своєчасних платежів повному обсязі для погашення суми заборгованості по кредиту та процентам протягом тривалої часу, чим суттєво порушує взяті на себе договірні зобовязання.

Банк направив відповідачам вимоги від 24.11.2015 року про необхідність усунення порушень кредитного договору, але відповідачами вони проігноровані.

Станом на 09.02.2016 року заборгованість за кредитним договором № 015-566/В-Н від 21.04.2006 року (в системі обліку банку договір № 0) складає: по процентах та кредиту у розмірі 20 198,23 дол. США та по пені у розмірі 31 275,45 грн., а саме:

17 993,00 дол. США - заборгованість за кредитом, у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 1 468,80 дол. США за строк з 25.03.2015 року по 09.02.2016 року,

2 205,23 дол. США - заборгованість за процентами, у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 2 008,48 дол. США за строк з 01.03.2015 року по 31.01.2016 року,

13 886,10 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом за строк 26.02.2015 року по 09.02.2016 року,

17 389,35 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за строк з 26.02.2015 року по 09.02.2016 року.

Посилаючись на вказані обставини, норми діючого законодавства, просив задовольнити позов.

Не погоджуючись з даним позовом та не визнаючи його в повному обсязі відповідачем ОСОБА_2 подано зустрічний позов про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними, в якому він проситьвизнати недійсним кредитний договір № 015-566/В-Н від 21.04.2006 року, який укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ним; визнати недійсним з моменту вчинення Іпотечний договір від 25.04.2006 року, укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ним, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 523; визнати недійсним з моменту вчинення договір поруки № 015-566/В-Н-П від 21.04.2006 року, укладений між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 та стягнути на його користь судові витрати по справі.

Вважає, що вищезазначені кредитний договір є недійсним так як при його укладенні, банк не дотримав та грубо порушив встановлені Законами імперативні вимоги діючого Законодавства України та приписи Національного Банку України, які визначені законом як істотні та є необхідні для даного виду договорів, а саме: не виконав вимоги Закону про дотримання істотних умов договору, щодо надання Позичальнику об'єктивної, пової та достовірної інформації, про умови кредиту під час укладення договору про надання споживчого кредиту забезпеченого іпотекою, які є істотними для такого виду договорів, а також на те, що Банк в умовах кредитного договору, приховав фактичне значення реальної процентної ставки та фактичне значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за кредитом та, того розміру подорожчання кредиту, які були обумовлені та узгодженого між сторонами кредитного чину в його умовах.

Посилаючись на обставини, викладені в зустрічному позові, норми діючого законодавства, просив його задовольнити.

Представник позивача за первісним позовом вимоги зустрічного позову не визнав та надав суду письмові заперечення, в яких просив відмовити в його задоволенні.

Представник позивача ПАТ «УкрСиббанк» в судове засідання не з»явився, ро час та місце слухання справи повідомлений належним чином, надана заява про розгляд справи у його відсутності та підтримання вимог первісного позову, а також надані письмові пояснення по справі.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні просила задовольнити вимоги зустрічного позову, відмовивши в задоволенні первісного позову та стягнути з банку на користь її довірителя судові витрати по справі. Послалась на обґрунтування, викладені в зустрічному позові та висновку експертизи по справі.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з»явилась, про час та місце слухання справи повідомлена, причини неявки суду не сповістила.

Суд, заслухавши пояснення представника ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником прав та обов»язків якого є ПАТ «УкрСиббанк», та відповідачем ОСОБА_2 21.04.2006 року було укладено договір про надання споживчого кредиту № 015-566/В-Н (в системі обліку банку договір № 0) з додатковою угодою № 1 від 30.10.2009 року.

Відповідно до умов банк надав відповідачу ОСОБА_2 кредит (грошові кошти) у сумі 30 845,00 дол. США шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок відповідача, а він зобов'язався щомісяця повертати наданий кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту (додаток № 1 до договору, але у будь - якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 20.04.2029 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту (п.п.1.1, 1.2. кредитного договору).

За користування кредитними коштами відповідач ОСОБА_2 зобовязався сплачувати проценти розмірі 11.8 % річних, (п. 1.3.1 кредитного договору). За умовами кредитного договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки. Проценти нараховуються на суму кредитних коштів, фактично наданих банком позичальнику, за період з моменту фактичного надання коштів до повернення останнім коштів у власність банку, та сплачуються у порядку, передбаченому п.1.3. кредитного договору.

Згідно з п. 7.1. кредитного договору, за порушення термінів повернення кредиту т сплати процентів за кредит відповідач ОСОБА_2 сплачує банку пеню в розмірі 0.2% від суми простроченої заборгованості, розрахованої за кожен день прострочення платежу.

В забезпечення виконання кредитних зобовязань позичальника прийнята порука відповідача ОСОБА_3 згідно договору поруки № 015-566/В-Н-І від 21.04.2006 року.

Як зазначено позивачем станом на 09.02.2016 року заборгованість відповідача за кредитним договором № 015-566/В-Н від 21.04.2006 року (в системі обліку банку договір № 0) складає: по процентах та кредиту у розмірі 20 198,23 дол. США та по пені у розмірі 31 275,45 грн., а саме:

17 993,00 дол. США - заборгованість за кредитом, у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 1 468,80 дол. США за строк з 25.03.2015 року по 09.02.2016 року,

2 205,23 дол. США - заборгованість за процентами, у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 2 008,48 дол. США за строк з 01.03.2015 року по 31.01.2016 року,

13 886,10 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом за строк 26.02.2015 року по 09.02.2016 року,

17 389,35 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за строк з 26.02.2015 року по 09.02.2016 року.

Не погоджуючись з даним позовом відповідачем ОСОБА_2 подано зустрічний позов про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними, який він обґрунтовує тим, що банк не дотримав та грубо порушив встановлені Законами імперативні вимоги діючого Законодавства України та приписи Національного Банку України, які визначені законом як істотні та є необхідні для даного виду договорів, а саме: не виконав вимоги Закону про дотримання істотних умов договору, щодо надання Позичальнику об'єктивної, пової та достовірної інформації, про умови кредиту під час укладення договору про надання споживчого кредиту забезпеченого іпотекою, які є істотними для такого виду договорів, а також на те, що Банк в умовах кредитного договору, приховав фактичне значення реальної процентної ставки та фактичне значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за кредитом та, того розміру подорожчання кредиту, які були обумовлені та узгодженого між сторонами кредитного чину в його умовах.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30.06.2016 року за клопотанням відповідача ОСОБА_2 у справі було призначено судову-економічну експертизу. Згідно висновку експерта від 10.03.2017 року було встановлено наступне.

Відповідно до листа Національного банку України від 19.01.2006 року № 18-112/219-637 «Про застосування в банківській діяльності Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів»банкам звернуто увагу на те, що нормами статті 11 цього Закону врегульовано права споживачів на випадок укладення ними кредитних договорів (у тому числі при здійсненні операцій з кредитування банківських рахунків споживачів), відповідно до яких кредитодавець надає кошти на придбання продукції. Зокрема, встановлено вимоги щодо письмової форми таких договорів, визначено обсяг інформації, яку кредитодавець (у тому числі банк) має право вимагати від позичальника (споживача) з метою перевірки платоспроможності останнього, на кредитодавця покладено обов'язок доведення факту передання позичальнику (споживачу) оригіналу такого договору, а також врегульовано інші аспекти відносин між кредитодавцем та позичальником (споживачем), що можуть мати місце під час виконання ними взятих на себе зобов'язань відповідно до укладеного кредитного договору. У зв'язку із вищезазначеним НБУ звертає увагу на можливість виникнення в діяльності банків певних ризиків під час укладення та виконання договорів про споживчий кредит із фізичними особами, які не є суб'єктами підприємницької діяльності, що обумовлені нормами статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

З наведеного вбачається, що договір споживчого кредиту це правочин, який надає споживачу особливі засоби правового захисту, які не притаманні для інших правочинів, що можуть вчинятись за участю банківських установ.

Відповідно до статті 19 цього ж Закону нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається інформація для здійснення свідомого вибору. Згідно ч. 2 п. 2. ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформації, яка необхідна для здійснення свідомого вибору.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

У відповідності до положень ст.ст. 1054,1055 ЦК України кредитний договір повинен бути укладений в письмовій формі та містити в собі положення щодо розміру та умов кредиту.

Укладений сторонами кредитний договір визначений сторонами як споживчий кредит, а тому для нього встановлено особливий порядок укладення.

У договорах за участю фізичної особи - споживача, враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч.2 ст.627 ЦК України). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч. 3 ст.1054 цивільного закону).

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 ,ч. 8 ст. 18, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що «Фінансові послуги врегульовують питання щодо відомостей, які кредитодавець має у письмовій формі повідомити споживачеві перед укладенням договору споживчого кредитування», а саме, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний;

варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У частині 4 пункту 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.1 ст.6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»встановлено: «У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством.

Тобто в умовах договору про надання споживчого кредиту має бути орієнтовна інформація щодо всіх майбутніх платежів.

Як було встановлено висновком судової-економічної експертизи: під час дослідження матеріалів справи не встановлено інформації щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту та вартості послуг з оформлення договору про надання кредиту, а також детального розпису загальної вартості кредиту для споживача на момент укладення кредитного договору № 015-566/В-Н від 21.04.2006 року. Наявний в матеріалах справи Додаток № 1 «Графік погашення кредиту» до кредитного договору № 015-566/В-Н від 21.04.2006 року відображає зменшення розміру максимально припустимої заборгованості (залишку заборгованості) у визначенні дати (щомісячно). Зазначений, графік не містить розмірів щомісячних платежів у розрізі сум погашення основного боргу та сплати процентів за користування кредитом, передбачених умовами договору.

Таким чином, згідно наявних документів, внаслідок відсутності інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, наданої позичальнику перед укладенням кредитного договору, а також відсутності детального розпису загальної вартості кредиту для споживача під час укладення кредитного договору (в т.ч. відсутній графік щомісячних платежів у розрізі сум погашення основного боргу та сплати процентів за користування кредитом), оформлення Банком надання кредиту по договору № 015-566/В-Н від 21.04.2006 року виконано з недотриманням п.2 та п.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

До інших умов, визначених актами цивільного законодавства, у даному конкретному випадку з урахуванням специфіки кредитного договору та виду забезпеченості (яким, згідно припису п.2.1. кредитного договору є іпотека), слід віднести обов'язкові умови які урегульовують дані правовідносини зокрема, Закон України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечними боргом і іпотечними сертифікатами» № 979-IV (надалі - Закон № 979-IV).

Статею 1 вказаного Закону № 979-IV визначено, що іпотечний борг - це основне зобов'язання за будь-яким правочином, виконання якого забезпечене іпотекою.

За правилом ст.2 Закону № 979-IV, Договір про іпотечний борг виникає з цивільно правових відносин між сторонами договору за умови дотримання встановлених цим Законом вимог. Умови договору про іпотечний борг та зміст самого іпотечного договору розробляє кредитодавець.

Основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу мають бути розкриті Кредитодавцем іще до укладення договору про іпотечний борг. Ця інформації має бути оприлюднена ним у письмовій форміі містити: опис усіх грошових зборів і витрат, пов'язаних з установленням іпотеки; принципи визначення плати за договором про іпотечний борг; порядок дострокового виконання основного зобов'язання у разі неплатоспроможності боржника або невиконання боржником своїх зобов'язань за договором про іпотечний борг та юридичні наслідки цього невиконання; право боржника попереджати кредитодавця про можливе невиконання основного зобов'язання; реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру фінансових установ чи Державного реєстру банків; положення про інфляційне застереження.

Встановлена Законодавцем в коментованій нормі Закону передумова обовязкової необхідності для Банку здійснювати встановлення положення про інфляційне застереження, (яке Законодавцем визначено, як спосіб встановлення та узгодження з Іпотекодавцем домовленості про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості), є такою, що перш за все направлена на необхідність дотримання рівноправ`я сторін (учасників договору), дотримання справедливого балансу договірних правовідносин та на збереження реальної вартості предмету іпотеки.

В супротивному випадку, відсутність в умовах спірного правочину вище зазначених застережень та домовленостей між сторонами кредитного договору, суттєво порушує баланс договірних правовідносин Позичальника, істотно знецінює вартість предмету іпотеки та значно погіршує становище Іпотекодавця йому на шкоду, що є недопустимим.

Приписи ст. 2 Закону № 979-IV, «;щодо необхідності та обовязку визначення кредитодавцем саме в кредитному договорі основних економічних та правових вимог виникнення іпотечного боргу, на які міститься посилання в ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (із числа інших обов'язкових умов, що випливають із суті та умов договору), мають бути визначені та розкриті Банком саме в змісті кредитного договору іще до укладення іпотечного договору, шляхом оприлюднення таких відомостей у письмовій формі».

Вищезазначені вимоги, є визначеними законом істотними умовами кредитного договору, укладеного між позичальником і банком, а їх зміст та умови є такими, що можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту та являються необхідними і обовязковими для такого виду договорів.

Як зазначено у висновку судової-економічної експертизи: дослідженням наявних матеріалів справи не встановлено обґрунтованого розміру інфляційних витрат (з описом грошових витрат і зборів, пов`язаних з установленням іпотеки) узгоджених кредитним договором № 015-566/В-Н від 21.04.2006 року на момент його укладання.

В п.14. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказано, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Відповідно до ч. 5 ст. 11, ст 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що оскільки вище вказані обов'язкові відомості не були встановлені та не розкриті Банком в кредитному договорі, оспорюваний кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України, а його сторонами, в належній формі не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, передбачених законодавцем.

Відповідно до п. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно п. 1. ст. 230 ЦК України, кожній із сторін правочину заборонено вводити один одного в оману щодо обставин, які мають істотне значення. В даному випадку істотним значенням також є отримання кредиту в іноземній валюті та повне одностороннє покладення на позивача валютного ризику.

Несправедливими є, зокрема, умови кредитного договору (п. 1.1.) в частині надання кредиту в доларах США, що передбачають погашення кредиту та сплату відсотків за користування кредитом у іноземній валюті, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону, банк перекладає виключно на споживача позичальника, що є грубим порушенням частини 3 статті 13 Цивільного кодексу України, де вказується, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком.

Згідно ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк це юридична особа, яка має виключне право на підставі ліцензії Національного банку України здійснювати у сукупності такі операції: залучення і вклади грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб.

У відповідності до ст.ст. 2, 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», банк є фінансовою установою, яка має виключне право на підставі відповідної ліцензії надавати фінансові кредити. При цьому, метою цього Закону, як вказано в його преамбулі, є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг.

Таким чином, при наданні кредиту банк діє як професійний учасник на ринку фінансових послуг.

Кредитний договір повинен укладатися в порядку, визначеному законом, а його умови повинні відповідати як загальним вимогам, встановленими ст. ст. 3, 4, 6, 10, 13, 192, 203, 204, 215, 227, 533, 627 ЦК України, так і вимогам спеціального законодавства, зокрема Закону України „Про захист прав споживачів .

Саме банк розробляв зміст кредитного договору та додаткових угод, додатків, змін та доповнень і пропонував підписати їх позичальнику, а саме тому на банку лежить основний обовязок по забезпеченню дотримання законності під час надання фінансових послуг.

Свій власний ризик, який передбачений ст. 2 Законом України «Про банки і банківську діяльність», банк, будучи професійним учасником на ринку фінансових послуг, повністю переклав на позичальника, розробивши односторонньо вигідний для себе зміст кредитного договору та додаткових угод, додатків, змін та доповнень і, скориставшись необізнаністю позичальника у сфері банківської діяльності та фінансових послуг, спонукав позичальника підписати завідомо вигідні для банку, але завідомо невигідні (приховані від позичальника) умови договорів, завдяки чому банк взагалі ухилився від будь-яких ризиків щодо такої суттєвої умови як знецінення національної валюти України.

Судом відмічається, що пропонуючи позичальнику підписати розроблені банком і односторонньо вигідні для себе умови кредитного договору та додаткових угод, банк жодним чином не допускав перегляду прописаних умов чи внесення до уже прописаного інших умов, доповнень чи змін, які бажав би внести позичальник. Приймались тільки ті умови, які встановлювались банком. У іншому випадку позичальнику просто не надавались кредитні послуги.

Фактично, за своєю формою та змістом спірний кредитний договір та додаткові угоди до нього є договором приєднання в розумінні ч.1 ст 634 Цивільного Кодексу України.

Відповідно до ч.2. ст. 634 ЦК України договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов'язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину (договору) є недодержання в момент вчинення правочину сторонами або однією із сторін, зокрема, вимоги про те, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 де вказано наступне:

Регулювання договірних цивільних відносин здійснюється як самостійно їх сторонами, так і за участю держави відповідно до положень Цивільного кодексу України (далі Кодекс).

Одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 Кодексу. Разом з тим зазначена свобода є обмеженою межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності.

Конституційний Суд України вважає, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг.

Конституційний Суд України виходить також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, обєктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого субєкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Конституційний Суд України бере до уваги також положення актів міжнародного права. Так, у пунктах 1, 2 Резолюції Генеральної ОСОБА_5 ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 9 квітня 1985 року № 39/248 зазначено такі цілі: сприяти країнам у встановленні або подальшому забезпеченні належного захисту свого населення як споживачів; сприяти створенню структур виробництва і розподілу, здатних задовольняти потреби і запити споживачів; заохочувати високий рівень етичних норм поведінки тих, хто повязаний з виробництвом і розподілом товарів та послуг для споживачів; сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою всіх підприємств на національному і міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах; заохочувати створення ринкових умов, що надають споживачам більший вибір при нижчих цінах. При цьому уряди повинні розробляти, укріплювати та продовжувати активну політику захисту інтересів споживачів.

Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ОСОБА_5 Європи від 17 травня 1973 року № 543, зокрема, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача.

У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11.05.2005 року щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи зобов'язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Директива розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди. Згідно п.2 ст. 7 Директиви, комерційна діяльність вважається такою, що вводить в оману, якщо вона містить недостовірну інформацію або створює загальне враження, що вводить чи може ввести в оману, навіть, якщо інформація вірна у відношенні одного або декількох елементів такої інформації. Разом з тим, бездіяльністю, що вводить в оману вважається така комерційна діяльність, в котрій, виходячи з фактичної ситуації, приймаючи до уваги всі особливості, обставини та обмеження комунікативного середовища, продавець не надає суттєво необхідної середньо-статистичному споживачеві інформації для прийняття обдуманого рішення щодо угоди, що веде або може призвести до укладення середньостатистичним покупцем угоди, яка не була б укладена ним при інших обставинах. Також, вводячою в оману бездіяльністю визнається ненадання продавцем або несвоєчасне надання в двоякій, нечіткій, незрозумілій формі інформації, що вважається суттєвою. Зокрема, суттєвою є інформація про ціну угоди.

За змістом Директиви 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів важливим для забезпечення довіри споживачів є пропонування ринком достатнього ступеня їх захисту. При цьому в зазначеній Директиві відповідні права споживачів регламентуються на доконтрактній стадії, а також на стадії виконання кредитної угоди.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.96 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п. 6 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог про те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно до п. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У відповідності до п. 20 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел в діях однієї із сторін правочину. наявність умислу, істотність значення обставин щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, що діяла під впливом обману.

Разом з тим, згідно інформаційного листа ВСУ від 01.02.2013 року «Судова практика з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів» (2009 - 2012 рр.), вбачається, що при вирішенні спорів про захист прав споживачів судам слід враховувати, що тягар доказування обставин, що звільняють від відповідальності за виконання чи неналежне виконання зобов'язання, в тому числі і за спричинену шкоду лежить на продавцеві товару чи послуги. ЗУ «Про захист прав споживачів» містить спеціальні норми, що, превалюють над загальними.

Суд приходить до висновку, що даним експертним висновком підтверджується те, що відповідач скористався тим, що позивачу об'єктивно бракувало знань необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог ЗУ "Про захист прав споживачів" не надав позивачу відомості , які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті .

Разом з тим, на підставі встановлених судовим експертом обставин, суд робить висновок, що документальне оформлення ПАТ «Укрсиббанк» кредиту за Договором про надання споживчого кредиту № 015-566/В-Н від 21.04.2006 року, не відповідає всім вимогам Закону та нормативно - правовим актам України, які регулюють питання кредитних правовідносин.

Виходячи з положень ст.ст. 203,215,230,548 ЦК України, судом встановлено, що в момент підписання кредитного договору між сторонами, позивач був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, а тому, волевиявлення позивача на укладання кредитного договору у вигляді та розмірах, які фактично встановлені шляхом експертного дослідження, суперечили його волевиявленню на його укладання саме на таких умовах.

У відповідності до ст. 638 ЦК, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Висновок судово-економічної експертизи підтверджує, що під час укладення кредитного договору Банк приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та взагалі не вказав в угоді значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості. Вищенаведене приховування важливої, обєктивної та необхідної інформації від позичальника перед підписанням договору та невідповідність встановлених між сторонами у договорі умов до фактично встановлених з метою встановлення завищених процентів за користування кредитом та отримання прихованого прибутку, вважаю таким, що свідчить про наявність умислу в діях відповідача.

Виходячи з вище наведеної обставини та у зіставленні до вимоги ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», судом встановлено, що спірний кредитний договір було укладено Банком, з використанням нечесної підприємницької практики, яка є забороненою коментованою нормою Закону.

Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В п.28 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам наголошено, що перебіг позовної давності, щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Зазначене свідчить, що змістом цієї норми, для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й обєктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому, момент обізнаності позичальника, про порушення його прав або можливість такої обізнаності, слід розглядати через призму його фактичної обізнаності оскільки, норма ч. 1 ст. 261 ЦК містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх субєктивних прав. Саме такий правовий висновок висловив Верховний Суд України, в Постанові від 29 жовтня 2014 року, при перегляді цивільної справи № 6-152цс14, з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло за собою ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, яка згідно з ч.1 ст. 360-7 ЦПК України, є обовязковою до застосування судами України.

ОСОБА_2 як позичальник, укладаючи кредитний договір, піддався завірянням працівників банку, щодо цілковитій та фактичній відповідності викладених банком в змісті кредитного договору даних, відомостей і цифрових показників і тільки, після фактичного ознайомлення 27.03.2017 року, зі змістом висновку судової-економічної експертизи, фактично дізнався про введення його в оману банком, при укладенні ним Договору про надання споживчого Кредиту № 015-566/В-Н від 21.04.2006 року.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що за таких умов, формування волі позичальника щодо укладення спірного правочину відбувалось під впливом інформації, що не відповідала дійсності, та створювала помилкове уявлення про ціну фінансової послуги, а тому вимоги зустрічного позову про визнання недійсним кредитного договору № 015-566/В-Н від 21.04.2006 року підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про і потеку» іпотека припиняється у випадку визнання договору іпотеки недійсним.

Оскільки, договір поруки № 015-566/В-Н-П від 21.04.2006 року та іпотечний договір від 25.04.2006 року є похідними від оспорюваного кредитного договору № 015-566/В-Н від 21.04.2006 року то визнання недійсним основного кредитного договору тягне за собою і визнання недійсними похідних від нього договорів поруки та іпотеки.

Таким чином, позовні вимоги зустрічного позову знайшли своє підтвердження в суді та підлягають задоволенню в повному обсязі. Вимоги первісного позову задоволенню не підлягають.

Частиною 1 статті 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому стягненню з банку на користь ОСОБА_2 підлягають понесені ними та підтверджені, наданою суду квитанцією, судові витрати в сумі 551,20 грн. сплачений судовий збір та 9 500,00 грн. витрати на проведення експертизи.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання кредитного, іпотечного та договору поруки недійсним задовольнити.

Визнати недійсним кредитний договір № 015-566/В-Н від 21.04.2006 року, який укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" та ОСОБА_2.

Визнати недійсним з моменту вчинення Іпотечний договір від 25.04.2006 року, укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 523.

Визнати недійсним з моменту вчинення договір поруки № 015-566/В-Н-П від 21.04.2006 року, укладений між акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" та ОСОБА_3.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» () на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) судові витрати по справі в сумі 10 051,20 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів після проголошення рішення через Ленінський районний суд м. Кіровограда до Апеляційного суду Кіровоградської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ленінського районного

суду м. Кіровограда І. М. Шевченко