У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Приватного підприємства «ВВП Сервіс», третя особа - директор Приватного підприємства «ВВП Сервіс» Курильців Володимир Степанович, про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 06 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 10 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що з 26 грудня 2012 року він працював у Приватному підприємстві «ВВП Сервіс» (далі - ПП «ВВП Сервіс») на посаді диспетчера диспетчерської служби з посадовим окладом у розмірі 3 700 грн. Вказував, що у зв'язку зі зменшенням обсягу виконаних робіт та порядку їх оплати директором підприємства видано наказ від 01 вересня 2014 року про зміну в організації виробництва та праці на підприємстві. Наказом директора підприємства від 22 вересня 2014 року на виконання вказаного наказу змінено умови праці та зменшено з 22 листопада 2014 року посадові оклади диспетчерам підприємства до 2 800 грн. Наказом директора підприємства від 14 листопада 2014 року перенесений строк вступу у дію змін умов праці на один місяць, а саме з 22 грудня 2014 року. Наказом директора підприємства від 28 листопада 2014 року його було звільнено з 29 листопада 2014 року на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України. Наказом директора підприємства від 22 грудня 2014 року змінено дату його звільнення на 22 грудня 2014 року. ОСОБА_4 вважав своє звільнення з роботи незаконним й таким, що порушує його трудові права.

Просив скасувати накази: від 22 вересня 2014 року, від 14 листопада 2014 року, від 28 листопада 2014 року, від 22 грудня 2014 року; поновити його на роботі на посаді диспетчера з посадовим окладом, який був до видачі наказу від 22 вересня 2014 року; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 06 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 10 листопада 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Судами встановлено, що з 26 грудня 2012 року ОСОБА_4 працював на посаді диспетчера диспетчерської служби ПП «ВВП Сервіс» з посадовим щомісячним окладом у розмірі 3 700 грн (а. с. 53, т. 1), у посадові обов'язки якого входило забезпечувати виконання диспетчеризації об'єкту за адресою: АДРЕСА_1.

У зв'язку зі скрутним фінансовим становищем підприємства, з метою необхідності раціоналізації робочих місць задля недопущення простою у роботі та невиконання господарських зобов'язань, взятих на себе підприємством, директором ПП «ВВП Сервіс» Курильцівим В.С. виданий наказ від 01 вересня 2014 року № 01/09-2014 про зміни в організації виробництва та праці на підприємстві, п. 1 якого було вирішено перерозподілити виконання обов'язків працівниками, забезпечити рівномірне навантаження щодо об'ємів виконуваної роботи та затрат робочого часу у гмежах 40-годинного робочого часу (а. с. 54, т. 1).

На виконання вищевказаного наказу виданий наказ від 22 вересня 2014 року № 22/09-2014 «Про зміну умов праці», яким зменшено з 22 листопада 2014 року посадові оклади диспетчерам ПП «ВВП Сервіс» до 2 800 грн.

Також виданий наказ від 29 вересня 2014 року № 29/09-2014 «Про зміну істотних умов працівників та встановлення неповного робочого дня із погодинною оплатою праці», за яким з 02 грудня 2014 року на підприємстві була введена погодинна плата праці, а також встановлений неповний робочий день - 5 годин за графіком з 10 год. до 16 год. з перервою на обід з 12 год. до 13 год. для наступних категорій працівників: директора, бухгалтера, головного інженера, інженера-електрика. Крім того, були змінені істотні умови праці працівникам відділу енергетичного забезпечення з відрядної на погодинно-преміальну систему оплати праці.

З метою раціоналізації робочих місць, впровадження нових форм та методів в організації праці з 13 листопада 2014 року ПП «ВВП Сервіс» запроваджено зміни в організації виробництва, перерозподілені функціональні обов'язки, а саме до посадових обов'язків виконавця робіт з телекомунікаційних систем та мереж додано обов'язок забезпечувати виконання диспетчеризації об'єкту за адресою: АДРЕСА_1. Аналогічний перерозподіл посадових обов'язків відбувся щодо посади інженера - електрика, монтажника систем вентиляції, кондиціювання повітря, монтажника зв'язку - кабельника, головного інженера.

22 вересня 2014 року ОСОБА_4 попереджено про зміну істотних умов праці, зменшення окладу диспетчера до 2 800 грн та запропоновано подати письмову згоду або відмову від продовження роботи на підприємстві, проте згідно заяви від 13 листопада 2014 року позивач відмовився від продовження роботи при зміні істотних умов праці.

У зв'язку з поданням всіма диспетчерами заяв про відмову від продовження роботи директором ПП «ВВП Сервіс» виданий наказ від 13 листопада 2014 року № 13/11-2014/1 про підготовку наказів на звільнення працівників, а також наказу про продовження строку введення в дію наказу від 22 вересня 2014 року № 22/09-2014 та наказу про введення в дію нового штатного розпису.

Наказом від 14 листопада 2014 року № 14/11-2014 строк вступу в дію змін умов праці перенесений на один місяць до 22 грудня 2014 року.

Наказом від 28 листопада 2014 року № 28-6/11-2014 позивача звільнено з посади диспетчера з 29 листопада 2014 року на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України. 22 грудня 2014 року наказом № 6-22/12-2014 ПП «ВВП Сервіс» зазначений наказ скасований, а дата звільнення позивача змінена на 22 грудня 2014 року, тобто на дату вступу в дію нових істотних умов праці на підприємстві.

Колегія суддів погоджується з висновком судів про відмову у задоволенні позову, оскільки зміна істотних умов праці, про яку позивач був повідомлений більше ніж за два місяці, та від роботи в яких він відмовився, відбулася за наявності змін в організації виробництва і праці, які направлені на раціоналізацію робочих місць, впровадження нових форм та методів в організації праці, тому звільнення його з роботи проведено з дотриманням вимог трудового законодавства.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 6 (із змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору з працівником може бути відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

До істотних умов праці трудове законодавство відносить систему та розмір оплати праці, про що зазначено у ч. 3 ст. 32 КЗпП України. Крім цього, вказана норма передбачає обов'язок працедавця повідомити працівника про зміну істотних умов праці не пізніше ніж за два місяці.

Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України, якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п. 6 ст. 36 цього Кодексу.

Постановляючи ухвалу про залишення рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд, виконавши вимоги ч. 4 ст. 338 ЦПК України про те, що висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду апеляційної інстанції при новому розгляді справи, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про те, що зміна істотних умов праці, про яку ОСОБА_4 був повідомлений більше ніж за два місяці та від яких він відмовився, відбулася за безспірної наявності змін в організації виробництва і праці, які направлені на раціоналізацію робочих місць, впровадження нових форм і методів в організації праці, відтак відповідачем не було порушено трудового законодавства при звільненні працівника.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 06 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 10 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М. Іваненко Ю.Г. Леванчук А.О.