Справа №295/7631/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.07.2017 року м. Житомир

Суддя Богунського районного суду м. Житомира Гумен Н.В., вивчивши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Корольовського районного суду м. Житомира про визнання незаконними дій при здійснені організаційно-розпорядчих функцій при розгляді цивільної справи, -

в с т а н о в и в :

До Богунського районного суду м. Житомира 12.07.2017 року в порядку цивільного судочинства надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Корольовського районного суду м. Житомира про визнання незаконними дій при здійснені організаційно-розпорядчих функцій при розгляді цивільної справи.

Відповідно до предмету спору викладеній у позовній заяві позивачка просить дії службових осіб Корольовського районного суду м. Житомира щодо відмови в здійсненні заходів часткового роздрукування технічного запису судового засідання визнати неправомірними та зобов'язати Корольовський районний суд м. Житомира видати позивачу ОСОБА_1 відповідно до її заяви часткове роздрукування технічного запису судового засідання від 13.02.2017 року по справі № 295/16821/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ "Банк Форум" про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання кредитного договору - недійсним (неукладеним).

Свої вимоги позивачка мотивує тим, що 12.04.2017 року вона звернувся з письмовою заявою до Корольовського районного суду м. Житомира про часткове роздрукування технічного запису судового засідання від 13.02.2017 року по вказаній справі, однак листом від 21.04.2017 року № 295/16821/15-ц суддя Корольовського районного суду м. Житомира Шалота К.В. відмовив ОСОБА_1 у частковому роздрукуванні технічного запису судового засідання з посиланням на те, що міський суд не обладнаний для цього спеціальною апаратурою, яка б здійснила роздрукування фонограми судового процесу і пропозицією отримати за сплату СD-носій зі звукозаписом судового засідання, проте зазначені вище дії (бездіяльність) судді Корольовського районного суду м. Житомира Шалоти К.В. щодо відмови забезпечити часткове роздрукування технічного запису судового засідання, на думку позивачки, грубо порушують її процесуальні права, гарантовані Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основних свобод, та ЦПК України.

Вивчивши матеріали поданої заяви, вважаю, що подана позовна заява не відповідає вимогам цивільного процесуального законодавства з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 3 КАС України справу адміністративної юрисдикції визначено як переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно зі ст. 17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму. Компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних та юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності.

Як роз'яснено у пункті 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року за №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що відповідно до статей 15, 16 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17 КАС), Господарським процесуальним кодексом України (статті 1, 12 ГПК), Кримінальним процесуальним кодексом України або Кодексом України про адміністративні правопорушення) віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

З огляду на вищевикладене, вбачається, що предмет спору хоть і виник в порядку розгляду цивільної справи, однак певна матеріально-правова вимога позивача підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Разом з тим, у постанові Верховного Суду України від 23.03.2011 року викладена наступна правова позиція.

«Конституцією встановлено, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється і що однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, установлених законом (стст.126, 129).

Згідно із зазначеними положеннями Конституції судові рішення і відповідно дії або бездіяльність судів (суддів) з питань здійснення правосуддя (повязаних із підготовкою й розглядом справ у судових інстанціях) можуть оскаржуватись у визначеному порядку до суду вищої інстанції, а не в інший суд першої інстанції. Останнє порушувало б і принцип незалежності суддів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

Суд є органом, який розглядає скарги на рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, посадових і службових осіб, а його рішення (дії, бездіяльність) оскаржуються лише в порядку, визначеному ст.129 Конституції і законодавством про судочинство.

Здійснення правосуддя в Україні врегульовано конституційними нормами окремо від діяльності інших органів державної влади. Відповідно до ст.62 Конституції матеріальна й моральна шкода, завдана безпідставним засудженням, відшкодовується державою лише в разі скасування вироку як неправосудного. Проте й у цьому разі за заподіяну особі шкоду відповідає не суд або суддя, а держава.

Таким чином, суд (суддя) як орган (особа), що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем у цивільній справі. Винятками є лише випадки, коли суд (суддя) виступає не як орган (особа), що здійснює правосуддя, а як будь-яка інша установа (особа). Заяви, скарги, спрямовані на дії судді при здійсненні правосуддя, не підлягають розглядові в суді першої інстанції, оскільки відповідно до закону є інший механізм усунення помилок і недоліків, допущених при здійсненні правосуддя.

У п.10 постанови Пленуму Верховного Суду від 13.06.2007 №8 «Про незалежність судової влади» розяснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом».

Згідно ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 122 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Отже, враховуючи, що позивачем пред'явлені вимоги до Корольовського районного суду м. Житомира, як до органу держави, що здійснює правосуддя та не може бути відповідачем у цивільній справі, суд приходить до висновку про відмову у відкритті провадження у справі.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 17 КАС України, ст. 122, ст.ст. 209-210, 293, 360-7 Цивільного процесуального кодексу України, суддя,

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Корольовського районного суду м. Житомира про визнання незаконними дій при здійснені організаційно розпорядчих функцій при розгляді цивільної справи.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

С у д д я: