Провадження №: 2/752/1771/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2017 року Голосіївський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ладиченко С.В.

при секретарі Мороз О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору про поділ спільного сумісного майна подружжя, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору про поділ спільного сумісного майна подружжя, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності.(а.с.112-118).

Позивач просить суд:

1.Визнати недійсним з моменту укладення Договір про поділ спільного майна подружжя, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 04.06.2015 року та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Саприкіною О.С. зареєстрований в реєстрі за №511.

2.Витребувати у ОСОБА_3 1/2 частину квартири за АДРЕСА_2, загальною площею 110,1 кв.м., яка складається із трьох жилих кімнат, жилою площею 66,6 кв.м.

3.Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири за АДРЕСА_2, яка складається із трьох жилих кімнат та має загальну площу 110,1 кв.м., жилу площу 66,6 кв.м.

4.Витребувати у ОСОБА_4 1/2 частину машиномісця АДРЕСА_5, загальною площею 22,7 кв.м. та 1/2 частину нежилих приміщень з №1 по №9 (групи приміщень №255) - офіс за адресою: АДРЕСА_6 площею 97,10 кв.м.

5.Визнати за ОСОБА_1право власності на 1/2 частину машиномісця АДРЕСА_5, загальною площею 22,7 кв.м. та 1/2 частину нежилих приміщень з №1 по №9 (групи приміщень №255) - офіс за адресою: АДРЕСА_6 загальною площею 97,10 кв.м.

У мотивування позовних вимог позивач вказує, що 23.11.2001 року між ним та ОСОБА_2 був укладений шлюб.

Під час перебування у цьому шлюбі в них народилися дві доньки: ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2.

За час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя було придбано наступне

майно:

-квартира АДРЕСА_2;

-машино-місце АДРЕСА_5;

-нежилі приміщення з №1 по №9 (групи приміщень №255) - офіс за адресою: АДРЕСА_6;

-легковий автомобіль Land Rover, модель Range Rover 2013 року випуску чорного кольору, державний реєстраційний № НОМЕР_1.

Також під час шлюбу він, ОСОБА_1 зробив внесок до статутного фонду Товариства з обмеженою відповідальністю «Вітера Україна» в розмірі шість мільйонів гривень.

Однак подружнє життя між ним та відповідачкою ОСОБА_2 не склалося і шлюбні відносини були припинені з початку 2015 року, внаслідок чого він, ОСОБА_1, та ОСОБА_2 стали проживати окремо.

Після припинення шлюбних відносин, між ними, як батьками їх неповнолітніх дітей була досягнута домовленість, що ОСОБА_1 залишить ОСОБА_2 квартиру, в якій будуть проживати вона і двоє неповнолітній дітей а саме в квартирі АДРЕСА_2, яка була придбана в свій час для сім'ї , за умови, що діти залишаться з матір'ю.

04.06.2015 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір про поділ спільного сумісного майна подружжя, який був посвідчений нотаріально.

Відповідно до пункту 3 цього Договору сторони домовились, що з моменту укладення цього Договору особистою приватною власністю ОСОБА_2 є:

-квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_2;

-машиномісце за номером АДРЕСА_5;

-нежилі приміщення з №1 по №9 (групи приміщень №255) - офіс, що розташований за адресою: АДРЕСА_6;

-автомобіль марки Land Rover, модель Range Rover, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Відповідно до пункту 4 цього Договору про поділ спільного сумісного майна подружжя сторони домовились, що з моменту укладення цього Договору особистою приватною власністю ОСОБА_1 є корпоративні права та частка у статутному капіталі ТОВ «Вітера Україна» (ідентифікаційний код 34575942) в розмірі внеску 6000000 (шість мільйонів) грн. що становить 100 відсотків статутного капіталу Товариства.

Також договір враховував і інтереси неповнолітніх дітей в пункті 12 Договору, відповідно до якого ОСОБА_2 заявляла, що у випадку продажу нежитлових приміщень з № 1 по № 9(групи приміщень № 255)-офіс, що розташований за адресою: АДРЕСА_6, а також квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, в якій зареєстровані та проживають спільні неповнолітні діти: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, зобов'язувалась забезпечити дітям належні умови проживання та користування іншим належним йому нерухомим майном, а також отримати письмову згоду на продаж від батька дітей ОСОБА_1 до моменту продажу.

З січня 2015 року по 09.07.2015 р. відповідач ОСОБА_2 проживала разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_6 2002 року народження та ОСОБА_7 2009 року народження в квартирі за АДРЕСА_2.

Проте починаючи з 09.07.2015 р. відповідач ОСОБА_2 перестала доглядати за дітьми, займатися їх вихованням, і з цього часу діти проживають разом з батьком ОСОБА_1, який виховує та забезпечує дітей в орендованійквартирі за адресою: АДРЕСА_1 без будь якої участі матері.

Цей підтверджується і Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва про визначення місце проживання дітей від 13.10.2015 р. по цивільній справ № 752/12795/15-ц яке набрало законної сили.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28.01.2016 р. у цивільній справі №752/10398/15-ц шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний.

07 квітня 2016 року ОСОБА_2 подарувала вищевказану квартиру своєму батьку ОСОБА_3, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

28 вересня 2016 року ОСОБА_2 подарувала нежилі приміщення з №1 по №9 (групи приміщень №255) - офіс за адресою: АДРЕСА_6 своїй матері ОСОБА_4

Також ОСОБА_2 продала легковий автомобіль Land Rover, модель Range Rover 2013 року випуску чорного кольору, державний реєстраційний НОМЕР_1.

Позивач вважає, що договір про поділ спільного майна подружжя підлягає визнанню недійсним з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема:1)зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2)особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3)волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішнійволі; 4)правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5)правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленіним; 6)правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Позивач вважає, що зміст Договору про поділ спільного майна подружжя від 04 червня 2015 року суперечить Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а також вказаний правочин суперечить інтересам дітей при цьому посилається на наступне.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини.

Стаття 69 СК України регламентує, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Укладаючи спірний договір про поділ майна було порушено положення ст. ст. 60, 69 СК України та ст. 12 ЗУ «Про господарські товариства».При поділі майна дружині ОСОБА_2 в особисту приватну власність перейшло все нерухоме та рухоме майно (квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 вартістю 7355010 грн.; машиномісце за номером АДРЕСА_5 вартістю 357775 гривень; нежилі приміщення з №1 по №9 (групи приміщень №255) - офіс, що розташований заадресою: АДРЕСА_6 вартістю 6040785 гривень та автомобіль марки Land Rover, модель Range Rover, реєстраційний номер НОМЕР_1 вартістю 1484489 гривень. Загальна вартість отриманого відповідачем майна становила 15238059 (п'ятнадцять мільйонів двісті тридцять вісім тисяч п'ятдесят дев'ять) грн.

При поділі майна він, ОСОБА_1 отримав в особисту приватну власність корпоративні права та частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Вітера Україна» (ідентифікаційний код 34575942) в розмірі внеску 6000000 грн., що становить 100 відсотків статутного капіталу Товариства.

Відповідно до ст. 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Проте «корпоративні права» не є майном, а є правом особи, що включає вказані вище правомочності, внаслідок чого корпоративні права не є об'єктом спільної сумісної власності та не підлягають поділу, внаслідок чого зміст правочину суперечить положенням вище зазначених законів.Також господарське товариство є власником майна, переданого йому учасниками у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу (ст. 115 ЦК України, ст. 85 ГК України та ст. 12 Закону України «Про господарські товариства»).Таким чином, частка в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю в розмірі внеску 6000000 грн. до статутного фонду господарського товариства не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а є власністю Товариства і також не відноситься до спільної сумісної власності та не підлягає поділу між подружжям. Внаслідок чого і в цій частині договір суперечить законодавству України.

Також вказаний правочин не відповідає ч.1 ст. 70 СК України, за якою у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.Шлюбний договір між подружжям ОСОБА_3 не укладався.

Договір про поділ спільного майна також не містить приписів стосовно умови про відступлення від рівності часток майна подружжя.

Таким чином, за загальним правилом, встановленим ч. 1 ст. 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

При цьому вартість нерухомого та рухомого майна, отримана його колишньою дружиною ОСОБА_2 за умовами договору про поділ спільного майна подружжя становила 15238059 (п'ятнадцять мільйонів двісті тридцять вісім тисяч п'ятдесят дев'ять) грн.

Але він взагалі за вказаним договором не отримав нічого, оскільки корпоративні права не підлягають поділу, а частка в розмірі внеску належить самому Товариству. Тобто усе нерухому та рухоме майно, яке було нажите за час перебування у шлюбі спільною працею, починаючи з 2001 року, за умовами договору про поділ отримала виключно відповідач ОСОБА_2, а тому порушується принцип рівності прав подружжя на майно, придбане в період шлюбу.

За приписом частини 1 ст. 229 ЦК України визначено, що, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Такою помилкою є помилка щодо правової природи правочину, його змісту, предмета, ціни, сторони, якості об'єкта тощо.

Оскільки корпоративні права та частка (внесок) у статутний фонд не відносяться до спільної сумісної власності і не підлягають поділу, він, позивач ОСОБА_1 помилився на момент укладення правочину відносно цих обставин, які мають істотне значення, вказаний правочин необхідно визнати недійсним та ця помилка має істотне значення для дійсності правочину.

Відповідно до ч. 6 ст. 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.Стаття 8 СК України встановлює, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім'ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

На час укладення правочину малолітні діти ОСОБА_6 2002 року народження та ОСОБА_7 2009 року народження були зареєстровані в квартирі АДРЕСА_2 та мали право на користування квартирою.

Між батьками була досягнута домовленість, що ОСОБА_1 залишить ОСОБА_2 квартиру, в якій будуть проживати вона і двоє неповнолітній дітей в квартирі АДРЕСА_2, яка була придбана в свій час для сім'ї за умови, що діти залишаться проживати у вказаній квартирі та будуть мати право на користування нею.

Проте укладення договору та дії ОСОБА_2 суперечили правам та інтересам їхніх малолітніх дітей, оскільки 23.03.2016 р. ОСОБА_2 зняла з реєстраційного обліку ОСОБА_6 і ОСОБА_7 за адресою: 03150, АДРЕСА_2 з наступним проведенням реєстрації за адресою: АДРЕСА_7 в будинок, якій їй не належить.

07 квітня 2016 року ОСОБА_2 подарувала вищевказану квартиру своєму батьку ОСОБА_3, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, внаслідок чого малолітні діти залишилися без житла і проживають з батьком в орендованій квартирі.

Частина 3 ст. 368 ЦК України встановлює, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.Оскільки вказаний Договір про поділ майна підлягає визнанню недійсним, то в цьому разі необхідно визнавати право власності ОСОБА_1 на 1/2 частки всього майна, придбаного під час шлюбу.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на моментвідшкодування.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:1)було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;2)було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;3)вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.Таким чином позивач вважає за необхідне витребувати майно з чужого незаконного володіння, оскільки воно вибуло з володіння не з його волі.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_10 позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити задовольнити. Посилається на порушення правила рівності часток в майні подружжя що підлягає розподілу, ст.203 ЦК України, помилці позивача у правової природі правочину обсязі майна, та правової природи корпоративних прав та особливостей їх розподілу.

Позивач ОСОБА_1 здійснюючи свої права в судовому засіданні через представника, в судове засідання не з'явився, надавши суду свої письмові пояснення по справі(а.с.138-141), у яких підтримує позовні вимоги та пояснює, що погодився на укладання договору про поділ спільного майна в інтересах дітей, за умови, що діти залишаться проживати у вказаній квартирі та будуть мати право на користування нею. Але після укладання такого договору відповідачка ОСОБА_2 покинула дітей, та відразу почала відчужувати майно: спочатку продала автомобіль Range Rover, р.н.з. НОМЕР_1, потім, знявши дітей з реєстраційного обліку у квартирі та зареєструвавши їх в селі Вороньків Бориспільського району Київської області, без дозволу органу опіки, 07.04.2016 р. подарувала квартиру своєму батьку ОСОБА_3, а 28.09.2016 року подарувала своїй матері ОСОБА_4 машиномісце АДРЕСА_5, та нежилі приміщеня з №1 по №9 (групи приміщень №255) - офіс за адресою: АДРЕСА_6, не зважаючи на наявну постанову про арешт майна та заборону його відчуження та застереження у п.12 Договору про поділ спільного майна. Колишня дружина ОСОБА_2 зловживаючи його довірою обманула його.

Представник відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_11, позовні вимоги заявлені до відповідачів яких він представляє не визнав. Пояснив в судовому засіданні що відповідач сам був ініціатором укладання договору розподілу майна. Відповідачу надійшло майно що було у корпоративних правах кількість та вартість якого не була відома. Відповідачку ОСОБА_2 вважає добросовісним набувачем оскільки майно вона набула у власність за згоди позивача. Відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вважає добросовісними набувачами, оскільки коли дочка ОСОБА_2 дарувала їм майно набуте нею за договором розподілу майна, то діти з нею вже не проживали і на його думку права дітей у цей час не порушувались.

Вислухавши представника позивача, представника відповідачів, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню.

В судовому засіданні встановлено що 23.11.2001 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28.01.2016 р. у цивільній справі №752/10398/15-ц шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний.

Під час перебування у цьому шлюбі у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилися дві доньки: ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2.(а.с.8,9).

За час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя було придбано наступнемайно: квартира АДРЕСА_2; машино-місце АДРЕСА_5; нежилі приміщення з №1 по №9 (групи приміщень №255) - офіс за адресою: АДРЕСА_6; легковий автомобіль Land Rover, модель Range Rover 2013 року випуску чорного кольору, державний реєстраційний № НОМЕР_1, корпоративні права та частка в статутному капіталі ТОВ «Вітера Україна» в розмірі шість мільйонів гривень зареєстровані в установленому законом порядку на ім'я ОСОБА_1(а.с.12-13,14,16-17).

Після припинення шлюбних відносин, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, як батьками неповнолітніх дітей була досягнута домовленість, що ОСОБА_1 залишить ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 яка була спільною власністю подружжя, в якій будуть проживати вона і двоє неповнолітній дітей ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2, а саме в квартирі АДРЕСА_2, яка була придбана в свій час для сім'ї , за умови, що діти залишаться з матір'ю.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини.

Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

04.06.2015 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір про поділ спільного сумісного майна подружжя, який вони посвідчили нотаріально.(а.с.10-11).

Відповідно до пункту 3 цього Договору сторони домовились, що з моменту укладення цього Договору особистою приватною власністю ОСОБА_2 є:

-квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_2;

-машиномісце за номером АДРЕСА_5;

-нежилі приміщення з №1 по №9 (групи приміщень №255) - офіс, що розташований за адресою: АДРЕСА_6;

-автомобіль марки Land Rover, модель Range Rover, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Відповідно до пункту 4 цього Договору про поділ спільного сумісного майна подружжя сторони домовились, що з моменту укладення цього Договору особистою приватною власністю ОСОБА_1 є корпоративні права та частка у статутному капіталі ТОВ «Вітера Україна» (ідентифікаційний код 34575942) в розмірі внеску 6000000 (шість мільйонів) грн. що становить 100 відсотків статутного капіталу Товариства.

На думку суду цей договір враховував інтереси неповнолітніх дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо збереження сталих соціальних зв?язків дітей, місця та умов проживання дітей ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2. А саме збереження місця проживання дітей у м. Києві, у квартирі АДРЕСА_2, яка була придбана в свій час для сім'ї, та одною з умов такого поділу майна булу те, що діти залишаться з матір'ю.

Такий висновок ґрунтується на аналізі п. 12 Договору про поділ спільного майна подружжя(а.с.10-12).

Так у пункті 12 Договору ОСОБА_2 заявляла, що у випадку продажу нежитлових приміщень з № 1 по № 9(групи приміщень № 255)-офіс, що розташований за адресою: АДРЕСА_6, а також квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, в якій зареєстровані та проживають спільні неповнолітні діти: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, зобов'язувалась забезпечити дітям належні умови проживання та користування іншим належним йому нерухомим майном, а також отримати письмову згоду на продаж від батька дітей ОСОБА_1 до моменту продажу.

З січня 2015 року по 09.07.2015 р. відповідач ОСОБА_2 проживала разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_6 2002 року народження та ОСОБА_7 2009 року народження в квартирі за АДРЕСА_2.

Проте починаючи з 09.07.2015 р. відповідач ОСОБА_2 перестала займатися вихованням дітей, і з цього часу діти проживають разом з батьком ОСОБА_1, який виховує та забезпечує дітей матеріально в орендованійквартирі за адресою: АДРЕСА_1, без участі в їх догляді матері дітей.

Легковий автомобіль Land Rover, модель Range Rover 2013 року випуску чорного кольору, державний реєстраційний НОМЕР_1, відповідач ОСОБА_2 продала після укладання договору про поділ майна.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідач ОСОБА_2 здійснила дії всупереч інтересам дітей та на порушення ст.11 Закону України «Про охорону дитинства».

Попереднього дозволу на відчуження квартири за адресою АДРЕСА_2. в якій мало забезпечуватись проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_6 2002 року народження та ОСОБА_7 2009 року народження Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державна адміністрація не надавала, що підтверджується відповідною довідкою(а.с.32).

23.03.2016 р. ОСОБА_2 зняла з реєстраційного обліку неповнолітніх дочок ОСОБА_6 і ОСОБА_7 за адресою: 03150, АДРЕСА_2 з наступним проведенням їх реєстрації за адресою: АДРЕСА_7, в будинок, якій не належить їй на праві власності.

Потім 07.04.2016 р. відповідача ОСОБА_2 подарувала квартиру своєму батьку ОСОБА_3, а 28.09.2016 року подарувала своїй матері ОСОБА_4 машиномісце АДРЕСА_5, та нежилі приміщеня з №1 по №9 (групи приміщень №255) - офіс за адресою: АДРЕСА_6, не зважаючи на наявну постанову про арешт майна та заборону його відчуження та застереження у п.12 Договору про поділ спільного майна.

Цим ОСОБА_2 значно погіршила житлові умови дітей, мету договору розподілу майна, істотні умови на яких укладався Договір про поділ спільного майна подружжя викладені в преамбулі Договору та застереження викладені п.12 Договору. (а.с.10,11).

При цьому такі дії були вчинені нею не зважаючи на наявну заборону відчуджувати майно, постанову про арешт її майна та заборону його відчуження ВП № 52173540 від 19.09.2016 р.(а.с.26-27).

З моменту винесення цієї постанови майно що належало відповідачки ОСОБА_2 набуло правового режиму обмеження у цивільному обороті.

Такої ж правової позиції дотримується і Верховний Суд України у Постанові від 25.05.2016 року по справі № 6-605цс16, аналогічні висновки робив і Вищій спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Ухвалах від 17.07.2013 року по справі № 6-21250св13, від 18.12.2013 року по справі № 35523св13.

За таких обставин суд критично сприймає твердження представника відповідачів про добросовісність відповідачів як набувачів майна.

Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради УРСР № 798 від 27.02.1991 року визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дітей та несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. за приписом ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Вчиняючи дії щодо зняття з реєстраційного обліку неповнолітніх дочок ОСОБА_6 і ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_2 з наступним проведенням їх реєстрації за адресою АДРЕСА_7, в житловому приміщення яке знаходиться за межами м. Київа та яке не належить їй на праві власності відповідач ОСОБА_2 діяла не в інтересах дітей ОСОБА_6 2002 року народження та ОСОБА_7 2009 року народження, охороняємих Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради УРСР № 798 від 27.02.1991 року та ст..ст.8,12 Закону України «Про охорону дитинства», погіршивши їх життєви умови.

У договорі про поділ спільного майна вказано, що сторони за цим договором стверджували що діють відповідно до ст.ст.69,70,71 Сімейного кодексу України.

За правилом, встановленим ч. 1 ст. 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У ст.71 СК України обумовлено врахування інтересів дітей при розподілі майна, а також інші обставини, які мають суттєве значення. Суттєвою обставиною укладеного договору про поділ спільного майна подружжя було збереження умов проживання дітей при розподілі квартири саме відповідачці ОСОБА_2

Укладанням спірного договору про поділ майна було порушено положення ст. ст. 60, 69 СК України та ст. 12 ЗУ «Про господарські товариства».

При поділі майна на підставі Договору (а.с.10) дружині ОСОБА_2 в особисту приватну власність перейшло все нерухоме та рухоме майно (квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 вартістю 7355010 грн.; машиномісце за номером АДРЕСА_5 вартістю 357775 гривень; нежилі приміщення з №1 по №9 (групи приміщень №255) - офіс, що розташований заадресою: АДРЕСА_6 вартістю 6040785 гривень та автомобіль марки Land Rover, модель Range Rover, реєстраційний номер НОМЕР_1 вартістю 1484489 гривень.

Загальна вартість отриманого відповідачкою ОСОБА_2 майна становила 15238059 (п'ятнадцять мільйонів двісті тридцять вісім тисяч п'ятдесят дев'ять) грн.

При поділі майна позивач ОСОБА_1 отримав в особисту приватну власність корпоративні права та частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Вітера Україна» (ідентифікаційний код 34575942) в розмірі внеску 6000000 грн., що становить 100 відсотків статутного капіталу Товариства.

За приписом ст. 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Корпоративні права не є майном, а є правом особи, що включає вказані вище правомочності, внаслідок чого корпоративні права не є об'єктом спільної сумісної власності та не підлягають поділу, внаслідок чого зміст правочину суперечить закону.

Господарське товариство, у тому числі у формі товариства з обмеженою відповідальністю, є власником майна, переданого йому учасниками у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу (ст. 115 ЦК України, ст. 85 ГК України та ст. 12 Закону України «Про господарські товариства»).

Таким чином, частка в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю в розмірі внеску 6000000 грн. до статутного фонду господарського товариства не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а є власністю Товариства і також не відноситься до спільної сумісної власності та не підлягає поділу між подружжям. Внаслідок чого і в цій частині договір суперечить законодавству України.

Вказаний правочин (Договір про поділ спільного майна подружжя а.с.10) суперечить ч.1 ст. 70 СК України, за якою у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Договір про поділ спільного майна подружжя (а.с.10-11) не містить приписів стосовно умов відступлення від рівності часток майна подружжя.

Таким чином, за загальним правилом, встановленим ч. 1 ст. 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка мають бути рівними.

При цьому за арифметичним підрахунком вартість нерухомого та рухомого майна, отриманого як дружиною ОСОБА_2 за умовами договору про поділ спільного майна подружжя становила 15238059 грн.

Позивач ОСОБА_1, як чоловік, за вказаним договором про поділ спільного майна подружжя, не отримав майно набуте під час шлюбу, оскільки корпоративні права не підлягають поділу, а частка в розмірі внеску належить самому Товариству.

Тобто нерухоме та рухоме майно, яке було нажите за подружжям за час перебування у шлюбі за умовами договору про поділ отримала виключно відповідач ОСОБА_2 що суперечить засадам Сімейного Кодексу.

Таким чином при такому варіанті розподілу майна який було обрано в оспорюваному договорі розподілу майна подружжя порушується принцип рівності прав подружжя на майно, придбане в період шлюбу.

За приписом частини 1 ст. 229 ЦК України визначено, що, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Такою помилкою є помилка щодо правової природи правочину, його змісту, предмета, ціни, сторони, якості об'єкта тощо.

Оскільки корпоративні права та частка (внесок) у статутний фонд не відносяться до спільної сумісної власності і не підлягають поділу, суд приходить до висновку про те, що дійсно позивач ОСОБА_1 помилився на момент укладення правочину про поділ спільного майна подружжя від 04.06.2015 року відносно цих обставин, які мають істотне значення, вказаний правочин необхідно визнати недійсним та ця помилка має істотне значення для дійсності правочину. Така помилка не була єдиною, а також позивач помилився щодо часток подружжя при розподілі майна.

Відповідно до ч. 6 ст. 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.Стаття 8 СК України встановлює, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім'ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема:1)зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2)особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3)волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішнійволі; 4)правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5)правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленіним; 6)правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За правилами ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша интересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В судовому засіданні встановлено зміст правочину щодо розподілу майна суперечить положенням Цивільного Кодексу України, ст.ст.69,70,71 СК України, волевиявлення учасника правочину ОСОБА_1 не було вільним оскільки він помилявся відносно обставин вчинення правочину та об'єтів розподілу майна, подальші дії другої сторони у правочині ОСОБА_2 свідчать про її небажання досягнення правових наслідків що були обумовлені у п.12 оспорюваного правочину.

Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Правочин, вчинений під впливом помилки, належить до оспорюваних. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений.

В судовому засіданні встановлено що позивач ОСОБА_1 допустив дві помилки щодо оцінки обставин вчинення правочину. А саме він помилявся як сторона правочину у частині рівності часток подружжя (чим був допущений суттєвий дисбаланс у вартості майна що після розподілу перейшло до ОСОБА_2.), так і помилявся щодо входження корпоративних прав до складу майна підлягаючого розподілу, і ці помилки існували саме на момент вчинення правочину. Помилки позивача ОСОБА_1 мають істотне значення для дійсності правочину.

Частиною 1 ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється (ст. 236 ЦК України).

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 «реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до ч.5 ст.12 ЦК України добросовісність набувача презюмується.»

Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1)було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2)було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3)вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки договір про поділ майна визнається судом недійсним, необхідно витребувати майно з чужого незаконного володіння, оскільки воно вибуло з володіння ОСОБА_1 не з його волі.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5, відповідно до положень ч.1 ст.388 ЦК України власник може витребувати своє майно з чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особі, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч.1 ст.388 ЦК України.

На підставі викладеного, керуючись ст..ст.10,11,57-61,208,209,212-215,218 ЦПК України, ст. ст. 15, 16, 115, 203, 215, 216, 229-233, 368,388 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору про поділ спільного сумісного майна подружжя, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності задовольнити.

Визнати недійсним з моменту укладення Договір про поділ спільного майна подружжя, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 04 червня 2015 року та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Саприкіною О.С. зареєстрований в реєстрі за №511.

Витребувати у ОСОБА_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_3, реєстраційний номер облікової картки платника

податків НОМЕР_2) 1/2 частину квартири за АДРЕСА_2, загальною площею 110,1 кв.м., яка складається із трьох жилих кімнат, жилою площею 66,6 кв.м.

Визнати за ОСОБА_1 (місце реєстрації: 03150, АДРЕСА_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3) право власності на 1/2 частину квартири за АДРЕСА_2, яка складається із трьох жилих кімнат та має загальну площу 110,1 кв.м., жилу площу 66,6 кв.м.

Витребувати у ОСОБА_4 (місце реєстрації: АДРЕСА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4) 1/2 частину машиномісця АДРЕСА_5, загальною площею 22,7 кв.м. та 1/2 частину нежилих приміщень з №1 по №9 (групи приміщень №255) - офіс за адресою: АДРЕСА_6 площею 97,10 кв.м.

Визнати за ОСОБА_1 (місце реєстрації: 03150, АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3) право власності на 1/2 частину машиномісця АДРЕСА_5, загальною площею 22,7 кв.м. та 1/2 частину нежилих приміщень з №1 по №9 (групи приміщень №255) - офіс за адресою: АДРЕСА_6 загальною площею 97,10 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 у відшкодування витрат по сплаті судового збору 2572 грн. 27 коп.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва, через Голосіївський районний суд м. Києва, шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.В. Ладиченко