АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер справи: 650/143/15-ц Головуючий в суді 1 інстанції: ОСОБА_1
Номер провадження: 22-ц/791/1635/17 Доповідач: Склярська І.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі :

головуючого Склярської І.В.,

суддів : Пузанової Л.В.,

ОСОБА_2,

секретар Чертков Б.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення суми боргу за договором позики,за апеляційною скаргою ОСОБА_4, від імені якого діє ОСОБА_6 на рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 31 липня 2017 року, -

встановила:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення суми боргу за договорами позики.

В обґрунтування доводів позову , посилалася на те, що 16 жовтня 2011 року між нею та ОСОБА_4, ОСОБА_5 було укладено договір позики, згідно з умовами якого вона надала відповідачам у позику 14000,00 грн. строком на один рік. 25 грудня 2012 року між сторонами було укладено договір позики на суму 20000,00 грн., які відповідачі зобовязались повернути до грудня 2013 року. На підтвердження вказаних фактів відповідачами складено розписки. Позичальники прийняті на себе зобовязання не виконали, грошові кошти в обумовлений строк не повернули.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_3 просила стягнути з відповідачів на її користь суму позики за договором від 16 жовтня 2011 року з урахуванням індексу інфляції у розмірі 17591,00 грн. та 3 % річних у розмірі 945,00 грн., а також за договором від 25 грудня 2012 року з урахуванням індексу інфляції у сумі 25104,00 грн. та 3 річних у розмірі 701,00 грн., а всього 44341,00 грн.

Справа розглядалася судами неодноразово. Останнім рішенням Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 31 липня 2017 року стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 за договором позики від 25.12.12 року борг з урахуванням індексу інфляції в сумі 25104 грн. та 3 % річних в сумі 701 грн., стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 за договором позики від 16.10.11 року борг з урахуванням індексу інфляції в сумі 17591 грн. 3 % річних в сумі 945 грн., відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за договором позики від 16.10.11 року з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, від імені якого діє ОСОБА_6, просить рішення суду скасувати в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 боргу та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні цієї вимоги до ОСОБА_4, зазначаючи, що рішення ухвалено з порушення норм матеріального та процесуального права.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_3 доводи скарги не визнала. ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції також доводи скарги не визнала .

Заслухавши доповідача, осіб, які зявилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що під час шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5, остання, 25 грудня 2012 року написала боргову розписку, якою засвідчила факт отримання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від ОСОБА_3 позики у розмірі 20000,00 грн. на строк до грудня 2013 року (а.с.3). В обумовлений в розписці строк грошові кошти не повернуто.

З рішення суду першої інстанції про розірвання шлюбу від 07.12.2015 року, вбачається, що сторони перебували у шлюбі з 20 вересня 2005 року, сімейні стосунки припинені з 24 листопада 2014 року (а.с.136).

З рішення суду першої інстанції про поділ майна подружжя від 12.01.2016 року, за позовом ОСОБА_5, вбачається, що остання не включала боргові зобовязання подружжя, якими вона в оскаржуваному рішенні вважає договір позики від 25.12.2012 року до поділу майна.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Договір позики, якою є боргова розписка від 25.12.2012 року на суму 20 000 грн. відповідачем ОСОБА_4 не підписаний, його згода на укладення цього договору, в порядку встановленому цивільним законом, не отримана, а отже колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення суми заборгованості за вказаною борговою розпискою з ОСОБА_4.

Колегія суддів не може прийняти до уваги надані позивачем суду апеляційної інстанції докази отримання коштів безпосередньо ОСОБА_4, якими є покази свідка ОСОБА_7, оскільки передача грошових коштів показами свідка за нормами процесуального та матеріального права не може доводитися, в той час як згода на укладення договору позики не висловлена ним в письмовій формі, що не заперечено позивачкою, яка зазначила про наявність довіри ОСОБА_4 в цьому питанні протягом тривалого часу, а тому не вимагала від нього підпису на борговій розписці та письмової згоди на її укладання.

Враховуючи, що зазначені боргові зобовязання ОСОБА_5 не зазначала при поділі майна подружжя, ОСОБА_4 договір позики не підписував, письмову згоду на його укладення не надавав, отже він не є стороною у договорі позики від 25.12.2012 року, а тому результати витрачання цих коштів правового значення не мають (не зважаючи на те, що штраф за порубку лісу був сплачений ним за день до отримання позики, а також кредитором ОСОБА_8 повертався правовстановлюючий документ на майно належне ОСОБА_4І.).

За викладених обставин, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, оскільки вони ґрунтуються на нормах матеріального права, належних доказах.

Таким чином, колегія суддів приходить висновку, що позовні вимоги заявлені ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за борговою розпискою від 25.12.2012 року з ОСОБА_4 не можуть бути задоволенні з вищезазначених підстав, а тому рішення суду в оскаржуваній частині про стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 за договором позики від 25.12.2012 року боргу з урахуванням індексу інфляції в сумі 25 104 грн. та 3% річних в сумі 701 грн. підлягає скасуванню в частині стягнення коштів з ОСОБА_4.

В іншій частині рішення суду не оскаржується, а тому в силу принципу диспозитивності, колегія суддів йому юридичної оцінки не надає.

На підставі викладеного, ст.ст.202, 207, 1046-1049 ЦК України, керуючись ст.ст. 303, 307, 309,316 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, від імені якого діє ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 31 липня 2017 року в оскаржуваній частині скасувати, ухвалити нове.

В задоволенні позовних вимог про стягнення грошових коштів за договором позики від 25 грудня 2012 року, відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий І.В.Склярська

Судді: Л.В.Пузанова

ОСОБА_2