АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Київської міської ради на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, треті особи: Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), ОСОБА_3, про стягнення збитків, завданих припиненням права власності,

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 761/25959/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8657/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Юзькова О.Л.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, треті особи: Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), ОСОБА_3, про стягнення збитків, завданих припиненням права власності в якому просила стягнути з відповідача, в якості відшкодування збитків 5 308 886,47 грн. з яких 2 724 188,22 грн. в якості відшкодування реальних збитків, завданих припиненням права власності та 2 584 698,25 грн. в якості відшкодування упущеної вигоди у зв'язку з припиненням права власності.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що відповідно до свідоцтва про шлюб виданого 08 жовтня 2011 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Під час шлюбу жодних договорів щодо правового статусу майна, що набувається під час шлюбу між подружжям не укладалось.

22 червня 2012 року ОСОБА_3, перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_2, придбав у ОСОБА_6 нежитлові приміщення загальною площею 63,50 кв. м., які розташовані за адресою АДРЕСА_1.

Рішенням господарського суду м. Києва від 28.01.2013 року, залишеним без змін судами апеляційної та касаційної інстанції, по справі 30/402 було визнано право комунальної власності на вказані нежилі приміщення за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради, чим фактично припинено Ії право спільної сумісної власності на вказане приміщення, набуте нею на підставі закону. Зазначає, що позовні вимоги, заявлені по справі не містили жодних вимог по відношенню до ОСОБА_2, її не було залучено до участі у справі, однак рішенням фактично позбавлено її права власності на майно, набуте нею на підставі закону, в зв'язку з чим вважає що набуття територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради права комунальної власності на вказані нежилі приміщення, та, відповідно, припинення її права власності у такий спосіб не передбачено ст. 346 ЦК України, якою визначено виключний перелік підстав для припинення права власності, а отже вважає, що внаслідок припинення права власності їй завдано збитків, які складаються з реальних збитків, завданих припиненням права власності та збитків в вигляді упущеної вигоди від використання приміщення в зв'язку з припиненням права власності, які мають бути відшкодовані відповідачем.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 червня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Територіальної громади міста Києва, в особі Київської міської Ради, на користь ОСОБА_2, в якості відшкодування збитків суму у розмірі 1 890 023 грн. 00 коп., та витрати на сплату судового збору у розмірі 3 654 грн.

В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Київська міська рада подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення суду, порушення норм матеріального та процесуального права, просили рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог, апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не правильно застосував норми матеріального права в даній справі, оскільки відповідач не завдавав жодних збитків позивачеві.

Крім того, посилається на те, що при визнанні договору недійсним, нормами законодавства передбачена реституція, вимоги застосування якої можливо пред'явити тільки до сторони недійсного правочину, яким Київська міська рада не являється.

У судовому засіданні представник Київської міської Ради апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності осіб, які не з'явились у судове засідання.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, які з'явились у судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що згідно з рішенням господарського суду м. Києва, яке набрало законної сили, встановлено, що Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у місті Києві ради 20.10.2010 року на підставі результатів аукціону уклало з ОСОБА_6 договір купівлі-продажу нежилого приміщення, згідно якого Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у місті Києві зобов'язується передати у власність, а ОСОБА_6 зобов'язується прийняти у власність нежилі приміщення загальною площею 63,50 кв. м., які знаходяться за адресою : АДРЕСА_1 і зобов'язується сплатити за них грошову суму, визначену цим договором.

Пунктом 1.1 Договору визначено, що відчужуються нежилі приміщення з №1 по №7 (групи приміщень №10) (в літ. А) загальною площею 63,50 кв. м., згідно з витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № НОМЕР_1, виданим 13.09.2010 р. Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна».

Об'єкт договору був переданий ОСОБА_6 25.10.2010 р., що підтверджується актом прийому-передачі приміщення, який знаходиться в матеріалах справи.

22 червня 2012 року між ОСОБА_3, та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_6 нежитлові приміщення загальною площею 63,50 кв. м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Рішенням господарського суду м. Києва від 28.01.2013 року, залишеним без змін судами апеляційної та касаційної інстанції, по справі 30/402 за позовом заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради до Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради, Шевченківської районної у м. Києві ради, ОСОБА_6, ОСОБА_3, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: 1) Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», 2) Науково-дослідний центр судової експертизи з питань інтелектуальної власності, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: 1) Товарна біржа «Перша універсальна біржа «України», про визнання договорів недійсними, визнання права власності та повернення майна вартістю 1 015 000,00 грн., було визнано за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради право комунальної власності на вказані нежилі приміщення.

Як вбачається з вказаного рішення господарського суду ОСОБА_2 до участі у справі не залучалась.

Суд першої інстанції встановив, що на час укладення договору купівлі-продажу нежитлових приміщень ОСОБА_2 та ОСОБА_3 знаходились у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, від 08 жовтня 2011 року виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві ( а.с. 6)

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що визнання недійсним договору купівлі-продажу приміщень, укладеного між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у місті Києві ради ОСОБА_6 20.10.2010 року на підставі результатів аукціону, у зв'язку з порушенням органом приватизації приватизаційної процедури, та відповідно, на підставі недійсності договору, визнання права власності за Київською міською Радою та фактичне припинення права власності Позивачки по справі з огляду на те, що останній визнано недійсним в зв'язку з порушенням органом приватизації приватизаційної процедури, призвело до порушення принципу позитивного очікування та фактично до порушення майнових прав Позивача, а саме, в даному випадку, права власності на приміщення, яка на відповідній правовій підставі на момент набуття набула право власності на об'єкт нерухомого майна.

При вирішення спору суд першої інстанції вірно обґрунтував свої висновки та доводи. Однак вирішуючи питання щодо стягнення суми збитків, суд першої інстанції стягнув на користь позивача всю суму збитків у розмірі 1 890 023 грн. 00 коп.

Колегія суддів не може погодитися повністю з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що вирішивши по суті вірно спір між сторонами, суд першої інстанції, стягнувши на користь позивача всю суму збитків у розмірі 1 890 023 грн. 00 коп., допустив порушення норм процесуального та матеріального права, що полягає у наступному.

Суд першої інстанції вірно встановив, що згідно з рішенням господарського суду м. Києва, яке набрало законної сили, Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у місті Києві ради 20.10.2010 року на підставі результатів аукціону ОСОБА_6 став власником нежитлових приміщень загальною площею 63,50 кв. м., які знаходяться за адресою : м. Київ, Львівська площа на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у місті Києві зобов'язується та ОСОБА_6.

Об'єкт договору був переданий ОСОБА_6 25.10.2010, що підтверджується актом прийому-передачі приміщення, який знаходиться в матеріалах справи.

22 червня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_6 нежитлові приміщення загальною площею 63,50 кв. м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Рішенням господарського суду м. Києва від 28.01.2013 року, залишеним без змін судами апеляційної та касаційної інстанції, по справі 30/402 за позовом заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради до Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради, Шевченківської районної у м. Києві ради, ОСОБА_6, ОСОБА_3, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: 1) Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», 2) Науково-дослідний центр судової експертизи з питань інтелектуальної власності, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: 1) Товарна біржа «Перша універсальна біржа «України», про визнання договорів недійсними, визнання права власності та повернення майна вартістю 1 015 000,00 грн., було визнано за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради право комунальної власності на вказані нежилі приміщення.

Як вбачається з вказаного рішення господарського суду ОСОБА_2 до участі у справі не залучалась.

Суд першої інстанції вірно встановив, що відповідно до свідоцтва про шлюб, 08 жовтня 2011 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З урахуванням викладеного, зважаючи на те, що під час укладання договору купівлі- продажу спірних приміщень позивач ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі вищезазначене приміщення перебувало у їх спільній сумісній власності, яке було припинено внаслідок визнання недійсним правочину щодо його відчуження з власності територіальної громади та визнанням такого права за територіальною громадою м. Києва в особі Київської міської Ради.

Суд першої інстанції встановив, що підставою для визнання права власності та ухвалення рішення господарського суду м. Києва було порушення приватизаційної процедури, допущені Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві Ради, тобто порушення, допущені виконавчим органом органу місцевого самоврядування при виконанні ним передбачених законом повноважень та на виконання відповідного рішення органу місцевого самоврядування - Шевченківської районної у м. Києві Ради, як органу місцевого самоврядування територіальної громади Шевченківського району м. Києва.

Вказаним рішенням будь яких порушень з боку ОСОБА_6, який придбав приміщення у територіальної громади, ані у ОСОБА_3, який придбав приміщення у ОСОБА_6 не встановлено.

Напроти ОСОБА_3 було визнано добросовісним набувачем.

Суд першої інстанції з вірним наведенням та застосуванням практики Європейського суду та позиції Верховного Суду України, прийшов до вірного висновку щодо обґрунтованості твердження позивача про завдання йому майнової шкоди, яка полягає в припиненні, внаслідок визнання судом недійсним договору, права власності Позивача на приміщення.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Київська міська Рада є належним відповідачем по даній справі. Згідно з рішенням господарського суду м. Києва по справі 30/402, майно, право власності на яке визнано за відповідачем, вибуло з власності територіальної громади Шевченківського району м. Києва на підставі договору, укладеного Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві Ради, яке діяло на підставі як виконавчий орган Шевченківської районної у м. Києві Ради та на виконання її рішень. В свою чергу Шевченківська районна у м. Києві Рада є органом місцевого самоврядування територіальної громади Шевченківського району м. Києва.

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», первинним суб'єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста. У містах з районним поділом територіальні громади районів у містах діють як суб'єкти права власності.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ», систему адміністративно-територіального устрою міста Києва складають райони в місті.

Рішенням Київської міської ради VIII сесії XXIII скликання «Про адміністративно- територіальний устрій м. Києва» №162/1139 від 30.01.2001 прийнято рішення утворити в місті Києві 10 районів, в тому числі Шевченківський район міста Києва.

Таким чином, з моменту прийняття зазначеного рішення був утворений самостійний суб'єкт права власності - територіальна громада Шевченківського району міста Києва.

Статтею 7 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» визначено, що система місцевого самоврядування в місті Києві включає: територіальну громаду міста; міського голову; міську раду; виконавчий орган міської ради; районні ради (у разі їх утворення).

Відповідно п. 1 ст. 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» питання організації управління районами в місті Києві належать до компетенції Київської міської ради і вирішуються відповідно до Конституції, цього та інших законів України, рішень міської ради про управління районами міста.

Рішенням Київської міської ради VI сесії VI скликання «Про питання організації управління районами в місті Києві» №7/4819 від 09.09.2010, відповідно до статті 140 Конституції України, частини другої статті 7 та статті 11 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» (із змінами та доповненнями), статті 2 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» та з метою вдосконалення організації управління районами в місті Києві Київська міська рада пунктом 2 вказаного рішення вирішила: припинити з 31 жовтня 2010 року шляхом ліквідації районні в місті Києві ради: Голосіївську районну у місті Києві раду; Дарницьку районну у місті Києві раду; Деснянську районну у місті Києві раду; Дніпровську районну у місті Києві раду; Оболонську районну у місті Києві раду; Печерську районну у місті Києві раду; Подільську районну у місті Києві раду; Святошинську районну у місті Києві раду; Солом'янську районну у місті Києві раду; Шевченківську районну у місті Києві раду, а пунктом 3 вирішила вважати повноваження депутатів районних у місті Києві рад V скликання припиненими з 31 жовтня 2010 року.

Статтями 8-9 Статуту територіальної громади міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28 березня 2002 р. N 371/1805 (зі змінами та доповненнями), зареєстрованого наказом Міністерства юстиції України від 2 лютого 2005 р. N 14/5 встановлено, що відповідно до Конституції України народовладдя у місті Києві здійснюється безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Організаційно-правові форми здійснення народовладдя у місті Києві встановлюються Конституцією, законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких встановлена Верховною Радою України та іншими нормативно- правовими актами. Первинним суб'єктом місцевого самоврядування і носієм усіх його публічних прав є територіальна громада міста Києва. Місцеве самоврядування у місті Києві здійснюється територіальною громадою міста Києва як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні у місті Києві ради та їх виконавчі органи. Система місцевого самоврядування у місті Києві включає: територіальну громаду міста Києва; Київську міську раду; Київського міського голову; виконавчий орган Київської міської ради; районні у місті Києві ради; виконавчі органи районних у місті Києві рад; органи самоорганізації населення.

Статтею 1 вказаного Статуту визначено, що територіальна громада міста Києва є первинним суб'єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій та повноважень. Територіальна громада міста Києва реалізує свої владні повноваження безпосередньо або через органи місцевого самоврядування та їх посадових осіб.

Відповідно до ст. 22 вказаного Статуту Районні у місті Києві ради утворюються за рішенням територіальної громади міста Києва або Київської міської ради як повноважного представника первинного суб'єкта місцевого самоврядування у місті Києві відповідно до Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та Закону України "Про столицю України - місто-герой Київ". Порядок формування районних у м. Києві рад здійснюється відповідно до статті 45 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні". Київська міська рада відповідно до чинного законодавства здійснює управління районами у місті Києві, визначає обсяги і межі повноважень районних у місті Києві рад та їх виконавчих органів.

Зважаючи на зазначене, суд першої інстанції вірно зазначив, що прийняття рішення Київською міської радою про ліквідацію представницького органу суб'єкта права власності що здійснював відчуження, та передачу майна у комунальну власність територіальної громади міста Києва, Київська міська рада є органом, уповноваженим здійснювати функції власника приміщень - територіальної громади у спірних відносинах, а відповідно є належним відповідачем по справі за позовом щодо відшкодування шкоди, завданої діями органів місцевого самоврядування, повноваження яких припинені за її рішенням

Вказаний висновок був також підтверджений рішенням господарського суду м. Києва, що набрало чинності, за яким територіальна громада м. Києва визнана належним позивачем по справі щодо визнання права власності на приміщення, а отже є належним відповідачем по справах, пов'язаних з відшкодуванням збитків, пов'язаних з набуттям нею такого права.

Таким чином доводи апелянта не можуть бути прийняті колегією суддів.

Щодо застосування реституції, то дана норма не морже бути застосована у вказаних спірних правовідносинах, оскільки позивач звернулась до суду з позовом щодо відшкодування збитків,що регулюється ч. 2 ст. 216 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив, що відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Але вирішуючи в цілому вірно спір по справі суд першої інстанції припустився порушення норм матеріального права, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині відшкодування суми збитків без урахування прав другого подружжя ОСОБА_3 та стягнув усю суму збитків на її користь.

Також колегія суддів вважає, що по складу осіб учасників процесу ОСОБА_3 мав бути одним з відповідачів по даній справі, що суд першої інстанції повинен був роз'яснити у судовому засіданні.

Враховуючи допущенне судом першої інстанції порушення колегія суддів відповідно до ч.1 п. 4 ст. 309 ЦПК України вважає за необхідне рішення скасувати та ухвалити нове, згідно з яким вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково. З урахуванням проведених розрахунків перевірених колегією суддів, стягнути з відповідача Київської міської Ради на користь ОСОБА_2 945 011 грн. 50 коп., та судові витрати.

В задоволені іншої частини вимог відмовити.

Інших доводів щодо обґрунтованості позовних вимог в повному обсязі, апеляційна скарга не містить.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Київської міської ради задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради на користь ОСОБА_2 суму у розмірі 945 011 грн. 50 коп. та 3 654 грн. на відшкодування судових витрат, а всього 948 575 грн. 50 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді