Справа № 739/1461/17
Провадження № 2/739/500/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" листопада 2017 р. м. Новгород-Сіверський

Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Чепурка В.В.,

за участі:

секретаря Лукаш Н.Я.,

відповідачки ОСОБА_1,

представника відповідачки ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі позивач), діючи через свого представника ОСОБА_3, звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі відповідачка) про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 12 січня 2012 року у розмірі 64 960 грн. 08 коп.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до вказаного договору відповідачка отримала від позивача кредит у розмірі 5 000 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту. Станом на 31 липня 2017 року відповідачка свої зобовязання за кредитним договором не виконує, у результаті чого виникла прострочена заборгованість у розмірі 64 960 грн. 08 коп., з яких: 3 909 грн. 44 коп. заборгованість за тілом кредиту, 53 708 грн. 11 коп. заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом, 3 773 грн. 00 коп. заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. 00 коп. фіксована частина штрафу та 3 069 грн. 53 коп. процентна складова штрафу за порушення грошового зобовязання.

Представник позивача у судове засідання не зявився при цьому подав заяву з клопотанням про розгляд справи без його участі в якій зазначив, що позовні вимоги він підтримує повністю, проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення не заперечує. Водночас ним надано письмові пояснення щодо нарахованих за кредитним договором процентів, пені та комісії з яких вбачається, що до квітня 2014 року діяли єдині умови нарахування процентів як на поточну, так і на прострочену заборгованість, розмір яких визначався виходячи з суми заборгованості, процентної ставки та кількості днів протягом яких існувала заборгованість. З квітня 2014 року банком внесено зміни до Умов та правил надання банківських послуг та тарифів в частині розрахунку процентів, які затверджені наказом СП-2014-6635230 від 02 квітня 2014 року, згідно яких у разі виникнення прострочених зобовязань проценти нараховуються в подвійному розмірі на всю суму заборгованості. Також у поясненнях зазначено, що в розрахунку у колонці «комісія та пеня» відображається нарахування тільки пені і згідно наказу №СП-2013-6500941 від 28 січня 2013 року передбачено нарахування неустойки в розмірі 50 грн. у разі несплати щомісячного платежу на суму від 100 грн., згідно наказу №СП-2013-5776448 від 19 вересня 2013 року передбачено нарахування неустойки в розмірі 100 грн. у разі несплати щомісячного платежу на суму від 100 грн. другий місяць поспіль. Крім того представник позивача вказує, що одночасне стягнення пені та штрафу за порушення грошового зобовязання не є накладення на особу подвійної відповідальності за одне й те ж саме порушення, а зміна позивачем процентної ставки передбачена договором і не протирічить вимогам законодавства.

У судовому засіданні позивачка позовні вимоги визнала частково та пояснила, що вона дійсно отримувала вказаний кредит та сплачувала кошти на його погашення. Останній платіж був здійснений 17 березня 2014 року після чого не мала змоги сплачувати заборгованість. Також підтримала клопотання свого представника про застосування у справі строків позовної давності. При цьому пояснила, що з березня 2014 року жодних коштів на погашення заборгованості за кредитним договором не сплачувала відповідно строк позовної давності сплив. У липні 2017 року під час оформлення зарплатної картки банк без її згоди перерахував на кредитну картку незначну суму коштів, однак це не свідчить про визнання нею своїх зобовязань.

Представник відповідачки у судовому засіданні заявив, що з моменту порушення відповідачкою свого грошового зобовязання минуло понад три роки, відповідно строки позовної давності закінчилися, у звязку з чим заявив клопотання про відмову в задоволенні позову у звязку із закінчення строків позовної давності. Також вказав, що після порушення грошового зобовязання відповідачка жодних платежів, які б свідчили про визнання нею своїх зобовязань та переривала строк позовної давності не вчиняла, коштів на погашення заборгованості не сплачувала. Зазначене в розрахунку перерахування коштів у липні 2017 року не свідчить про вчинення відповідачкою дій щодо визнання своїх зобовязань, до того ж перерахування коштів здійснювалося поза межами визначеного законодавством трирічного строку позовної давності, тому воно не може переривати вказаний строк позовної давності, який на момент перерахування коштів вже закінчився.

Заслухавши пояснення відповідачки та її представника, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд приходить до наступних висновків.

Як встановлено, 12 січня 2012 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК» та відповідачкою було укладено кредитний договір шляхом подання останньою анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг на відкриття рахунку і встановлення кредитного ліміту у розмірі 5 000 грн. зі сплатою 30% на рік за користування кредитним лімітом (а.с. 6-31).

При укладенні цього договору сторони керувалися положенням частини першої статті 634 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), відповідно до якого договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно пункту 2.1.1.2.1. Умов та правил надання банківських послуг (далі Умови), що визначають умови укладеного сторонами договору, Банк видає Клієнту картку, її вид визначається в памятці Клієнта/довідці про умови кредитування і заяві, підписанням якого Клієнт та Банк укладають Договір про надання банківських послуг. Датою укладення Договору є дата отримання картки, вказана в заяві. Зі змісту анкети-заяви, поданої відповідачкою про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг вбачається, що відповідачці було видано картку 12 січня 2012 року.

Подавши відповідну анкету-заяву відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана нею анкета-заява разом з Умовами та Тарифами складають укладений між нею та позивачем кредитний договір.

З наявної в матеріалах справи виписки по картковому рахунку вбачається, що після укладення договору відповідачка користувалася кредитними коштами, отриманими нею за договором, що визнано нею у судовому засіданні (а.с. 55-62).

Отже, позивач належним чином виконав свої зобовязання за кредитним договором, укладеним з відповідачкою.

Згідно з пунктом 1.1.7.11 Умов договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же термін.

На час розгляду справи суду не надано жодних доказів, які б свідчили про інформування однією зі сторін зазначеного вище договору іншу сторону про його припинення, відповідно цей договір з моменту його укладення автоматично лонгувався на кожні наступні 12 місяців після укладення.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Згідно пункту 2.1.1.5.5 Умов позичальник зобовязується погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором.

Відповідно до пункту 2.1.1.5.6 Умов клієнт зобовязаний у разі невиконання зобовязань за Договором, на вимогу Банку виконати зобовязання з повернення Кредиту (у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту) та оплатити Винагороду Банку.

Пунктом 2.1.1.7.6 Умов передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобовязань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити Банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредиту.

Згідно частини другої статті 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

З наданого суду представником позивача розрахунку заборгованості за договором, укладеним з відповідачкою 12 січня 2012 року, вбачається, що відповідачка свої зобовязання за договором належним чином не виконує, останній платіж на виконання своїх зобовязань був здійснений нею 17 березня 2014 року на суму 1 800 грн., в результаті чого станом на 31 липня 2017 року, згідно вказаного розрахунку, виникла прострочена заборгованість у розмірі 64 960 грн. 08 коп., з яких: 3 909 грн. 44 коп. заборгованість за тілом кредиту, 53 708 грн. 11 коп. заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом, 3 773 грн. 00 коп. заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. 00 коп. фіксована частина штрафу та 3 069 грн. 53 коп. процентна складова штрафу за порушення грошового зобовязання.

Відповідачкою розмір заборгованості за тілом кредиту 3 909 грн. 44 коп. не оспорюється, відповідно суд погоджується та вважає обґрунтованими вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту з відповідачки у вказаному вище розмірі.

З приводу розміру нарахованих за кредитним договором процентів суд бере до уваги, що згідно наданих представником позивача доказів до 31 березня 2014 року процентна ставка за договором становила 30% річних. У подальшому процентна ставка за договором підвищувалася позивачем в односторонньому порядку з 01 вересня 2014 року до 34,8% річних та з 01 квітня 2015 року до 43,2% річних.

При цьому згідно письмових пояснень представника позивача та наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що з квітня 2014 року нарахування процентів на прострочені зобовязання здійснюється позивачем у подвійному розмірі на всю суму заборгованості на підставі наказу №СП-2014-6635230 від 02 квітня 2014 року, тобто підвищення в два рази процентної ставки на прострочену заборгованість також було здійснено позивачем в односторонньому порядку.

Право змінювати розмір процентів за кредитним договором представником позивача обґрунтовується положеннями пункту 1.1.3.2.3 Умов, яким передбачено можливість односторонньої зміни тарифів та інших невідємних частин договору.

З цього приводу суд враховує правову позицію Верховну Суду України, висловлену у постанові від 19 грудня 2012 року, винесеній за результатами розгляду справи №6-144цс12, відповідно до якої якщо умовами кредитного договору, щодо яких сторони дійшли згоди під час його укладення, передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням встановленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним, за умови, що рішення банку про таку зміну розміру процентної ставки було прийнято до набрання чинності Закону України від 12 грудня 2008 року №661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», тобто до 09 січня 2009 року.

Також суд зазначає, що частиною першою статті 1056-1 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Згідно частини другої статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Частиною третьою статті 1056-1 ЦК України визначено, що у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Як зясовано, хоча чинним законодавством і передбачено можливість визначення у кредитному договорі змінюваної процентної ставки, однак у кредитному договорі, укладеному між позивачем та відповідачкою, лише вказано на право позивача в односторонньому порядку змінювати умови договору, зокрема й процентної ставки. При цьому у договорі не визначено періодичність зміни процентної ставки, порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосування індексу, що має бути також погоджений сторонами і вимоги до якого визначені у частині пятій статті 1056-1 ЦК України.

Також договір не містять умов, які б дозволяли точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору.

Крім того суд враховує, що згідно вимог закону саме на кредитодавця покладається обовязок письмово повідомляти позичальника та інших зобовязаних осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати з якої застосовуватиметься нова ставка.

З викладеного вище висновується, що позивач не мав права підвищувати в односторонньому порядку процентну ставку за кредитним договором, укладеним між ним та відповідачкою, та здійснювати нарахування процентів у такому розмірі, відповідно їх нарахування за вказаним договором має здійснюватися виходячи з процентної ставки, яка була визначена на час укладення договору і діяла до їх підвищення в односторонньому порядку позивачем, а саме у розмірі 30% річних, без стягнення їх у подвійному розмірі на прострочену суму заборгованості, тобто нарахування процентів має здійснюватися за формулою, яка діяла до квітня 2014 року.

Відповідачка згідно розрахунку представника позивача станом на 31 березня 2014 року мала заборгованість за кредитним договором у розмірі 3 909 грн. 44 коп. - за тілом кредиту та 140 грн. 71 коп. - за процентами, у подальшому за період з 01 квітня 2014 року по 31 липня 2017 року їй було нараховано проценти за користування кредитом виходячи зі змінюваної позивачем в односторонньому порядку процентної ставки у розмірі 53 567 грн. 40 коп. (53 708 грн. 11 коп. 140 грн. 71 коп.).

З розміром процентів, нарахованих позивачем за кредитним договором станом на 31 березня 2014 року у сумі 140 грн. 71 коп., суд погоджується і вважає його обґрунтованим і таким, що відповідає умовам вказаного договору.

Водночас, виходячи з розміру процентної ставки 30% річних, яка діяла до 01 квітня 2014 року і має застосовуватися за даним договором, суми заборгованості, періоду її існування з 01 квітня 2014 року по 31 липня 2017 року, беручи до уваги положення пункту 2.1.1.12.6 Умов про те, що проценти за користування кредитом визначають з розрахунку 360 календарних днів на рік, сума нарахованих процентів має становити 3 964 грн. 82 коп. (3 909 грн. 44 коп. х 30% х 1 217 днів /360 днів). Відповідно загальна сума процентів за договором має становити 4 105 грн. 53 коп. (140 грн. 71 коп. + 3 964 грн. 82 коп.)

Стосовно стягнення з відповідачки на користь позивача пені у розмірі 3 773 грн. 00 коп., яка нарахована за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитним договором, суд зазначає, що згідно статті 549 ЦК України пеня є різновидом неустойки, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Беручи до уваги період порушення відповідачкою свого грошового зобовязання за кредитним договором суд погоджується з доводами представника позивача щодо обґрунтованості нарахування відповідачці пені.

З приводу вказаних у розрахунку штрафів, нарахованих у звязку з несплатою відповідачкою щомісячних платежів на загальну суму 3 569 грн. 53 коп., суд зазначає, що за порушення строків погашення заборгованості відповідачці нараховано пеню.

Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - несвоєчасне виконання грошових зобов'язань за кредитним договором - свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те ж саме порушення.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі №6-2003цс15 і має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні відповідних норм права.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що вимога про стягнення штрафів на загальну суму 3 569 грн. 53 коп. є необґрунтованою.

Вирішуючи питання щодо клопотання представника відповідачки про застосування у справі строків позовної давності, яке підтримано самою відповідачкою, суд враховує наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Частинами першою та другою статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Зі змісту наведених вище правових приписів статті 264 ЦК України висновується, що переривання строку позовної давності шляхом вчинення відповідних дій можливе лише у випадку, якщо такі дії вчинені до закінчення строку позовної давності.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Таким чином аналізуючи вказані положення законодавства можна дійти висновку, що у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Саме такі висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 22 жовтня 2014 року у справі №6-127цс14, від 01 жовтня 2014 року у справі №6-133цс14 та від 01 жовтня 2014 року у справі №6-134цс14, від 30 вересня 2015 року №6-154цс15 які згідно частини першої статті 3607 ЦПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні відповідних норм права.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи та досліджених судом доказів останній платіж на виконання своїх зобовязань відповідачка здійснила 17 березня 2014 року на суму 1 800 грн., після чого щомісячні виплати заборгованості за договором припинила. При цьому згідно умов договору вона зобовязана була здійснювати щомісячне погашення заборгованості за кредитним договором до 25 числа кожного місяця (а.с. 7). Отже, не здійснивши погашення частини заборгованості за кредитним договором шляхом сплати чергового щомісячного платежу до 25 квітня 2014 року відповідачка порушила свої зобовязання за кредитним договором.

Викладене свідчить, що з моменту порушення відповідачкою своїх зобовязань за вказаним вище кредитним договором, тобто з 25 квітня 2014 року розпочався перебіг визначеного законодавством трирічного строку позовної давності, який відповідно закінчився 25 квітня 2017 року. У вказаний період відповідачка жодних дій, які б свідчили про визнання нею своїх зобовязань не вчиняла, позов про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором позивачем не предявлявся.

При цьому суд враховує відсутність будь-яких належних доказів того, що сторони погоджували більший, ніж визначено законодавством, строк позовної давності.

З приводу зазначення в розрахунку, складеному представником позивача, про сплату відповідачкою 24 та 25 липня 2017 року коштів загалом у розмірі 27 грн. 00 коп. суд враховує, той факт, що така сплата здійснена поза межами трирічного строку позовної давності, відповідно вона не може переривати перебіг даного строку, який на час сплати вже закінчився.

За таких обставин суд, беручи до уваги відповідне клопотання відповідачки, приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову у звязку зі спливом строку позовної давності.

На підставі викладеного, керуючись статтями 253, 256, 257, 258, 261, 264 266, 267, 526, 530, 610, 611, 625, 634, 1054, 1056-1 Цивільного кодексу України, статтями 2, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р I Ш И В:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернігівської області через Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Чепурко

Повне рішення складено 07 листопада 2017 року.