01.06.2017 Єдиний унікальний номер 205/1270/17
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ 205/1270/17
01 червня 2017 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:
головуючого судді - Скрипник К.О.,
при секретарі - Молчанові Є.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі, у письмовому провадженні, без застосування технічного запису відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Техстандарт-Плюс» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсацію за невикористану відпустку, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, -
Позивач 02 березня 2017 року звернулася до суду з вказаним позовом, в якому згідно уточнень зазначила, що вона з 22 грудня 1974 року по 02 березня 2015 року працювала в ДП «Дніпропетровський науково-виробничий комплекс «Електровозобудування» на посаді табельщика в ливарному цеху. 02 березня 2015 року позивача було звільнено з підприємства та переведено до Товариства з обмеженою відповідальністю «Техстандарт-Плюс». З 03 березня 2015 року по 21 грудня 2016 року позивач працювала табельщиком в ливарному цеху ТОВ «Техстандарт-Плюс», однак при звільненні остаточний розрахунок з позивачем проведений не був. Позивач просила стягнути з відповідача заборгованість по невиплаченій заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку у розмірі 4531,00 грн., середню заробітну плату за час затримки заробітку у розмірі 4333,75 грн., а всього 8864,75 грн.
Від позивача надійшла письмова заява з проханням слухати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала.
Представник відповідача в судове засідання не зявився, про день і час проведення судового засідання сповіщався належним чином, згідно письмових заперечень, позовну заяву не визнав в повному обсязі та просив відмовити в її задоволенні.
З письмової згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України.
Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
В ході судового розгляду встановлено, що на підставі наказу № 18-к від 03 березня 2015 року ОСОБА_1 була прийнята по переводу на роботу до Товариства з обмеженою відповідальністю «Техстандарт-Плюс» на посаду комплектувальника третього розряду (а.с.55).
Наказом ТОВ «Техстандарт-Плюс» від 21 грудня 2016 року № 133к, ОСОБА_1 звільнена з займаної посади за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с.54).
Відповідно до довідки, виданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Техстандарт-Плюс», станом на 31.05.2017 року заборгованість з виплати заробітної плати становить 1517,39 грн., компенсація за невикористану відпустку 1813,20 грн. (а.с.46-47).
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ч. 1 ст. 21 вказаного Закону, працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Аналогічні положення має ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України.
Відповідач в повному обсязі не виплатив позивачу нараховану заробітну плату, яка згідно довідки складає 1517,39 грн.
За таких обставин, з урахуванням вищевказаного, суд вважає за необхідне стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Техстандарт-Плюс» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 1517,39 грн. та позовні вимоги в цій частині є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.
Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд виходить з наступного.
Як вже встановлено судом, станом на день розгляду справи позивачу не виплачена в повному обсязі заробітна плата, а також не сплачена компенсація за невикористану відпустку у розмірі 1813,20 грн.
Відповідно до ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
У відповідності до ст.83 КЗпП України та ст.24 ЗУ «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.
Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку в розмірі 1813,20 грн. підлягають задоволенню.
Згідно зі ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Нетривалий час роботи працівника на підприємстві чи незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати також не є підставою для звільнення роботодавця від зазначеної відповідальності.
Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України №6-60цс11 від 21 листопада 2011 року, №6-64цс13 від 03 липня 2013 року, №6-144цс13 від 29 січня 2014 року та №6-159цс13 від 22 січня 2014 року, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.
Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117,237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду у цій частині, суд звертає увагу на те, що за змістом ст. 116 КЗпП України обов'язок своєчасної виплати заробітної плати і проведення повного розрахунку законом покладається саме на власника підприємства або уповноваженого ним органу, і саме роботодавець повинен довести зазначені обставини, шляхом надання письмових доказів про щомісячну виплату заробітної плати та проведення повного розрахунку із працівником у день звільнення.
У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13 роз'яснено, що, встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.
Правила обчислення середнього заробітку передбачені ч.2 ст.235 КЗпП України, ст.27 Закону України «Про оплату праці» та Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі Порядок).
Відповідно до п.5 розділу ІV Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.
Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 розділу ІV Порядку).
Так, позивачем проведено розрахунок середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, однак суд ставиться критично до вказаного розрахунку, оскільки він проведений всупереч Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, у звязку з чим судом проведено власний розрахунок виходячи з наступного:
Відповідно до довідки про середню заробітну плату ОСОБА_1 середньоденна заробітна плата становить 106,99 грн.
З дня звільнення позивача 22 грудня 2016 року по 28 лютого 2017 року становить 47 робочих днів.
Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку складає 5028,53 грн. (106,99 х 47 = 5028 грн.53 коп.). Разом з тим, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів, та не може вийти за межі позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 4333,75 грн.
Крім того, суд провів розрахунок саме з 22 грудня 2016 року по 28 лютого 2017 року, а не по день ухвалення рішення, оскільки позивачка висовувала вимоги саме за цей період, що не позбавляє її права в майбутньому звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку, якщо з нею не буде проведено остаточний розрахунок.
За таких обставин, з урахуванням вищевказаного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 4333,75 грн. та позовні вимоги є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача у дохід держави підлягають стягненню судові витрати: по сплаті судового збору у розмірі 640 грн.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 47,83 116, 117, 233 КЗпП України, ст.ст. 15, 57-60, 88, 213-215,224-226 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Техстандарт-Плюс» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсацію за невикористану відпустку, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Техстандарт-Плюс» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату в розмірі 1517,39 грн. (одна тисяча пятсот сімнадцять гривень 39 коп.), компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 1813,20 грн. (одна тисяча вісімсот тринадцять гривень 20 коп.), компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 4333,75 грн. (чотири тисячі триста тридцять три гривні 75 коп.), а всього 7664,34 грн. (сім тисяч шістсот шістдесят чотири гривні 34 коп.).
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Техстандарт-Плюс» в дохід держави судовий збір у розмірі 640 грн. (шістсот сорок гривень).
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя К.О. Скрипник