У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 16 серпня 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЧервинської М.Є., суддів: за участю: представників позивача представника відповідача ТОВ «АРГАМАК» Завгородньої І.М., Карпенко С.О., Малиновської В.Д., ОСОБА_8, Нечитайленка О.В., Мазур Л.М., Ситнік О.М., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_10, товариства з обмеженою відповідальністю «Аргамак», треті особи: ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Золотухіна Ольга Миколаївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Осипенко Дмитро Олегович, реєстраційна служба Головного управління юстиції в м. Києві, про визнання недійсним свідоцтва про право власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, за касаційною скаргою представника ОСОБА_9 - ОСОБА_8 на рішення апеляційного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року, в с т а н о в и л а: У листопаді 2013 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що 27 лютого 2012 року між ним та ОСОБА_17 укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі площею 368,9 кв. м за адресою: АДРЕСА_1. Разом з тим, 22 березня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотухіною О.М. на ім'я ОСОБА_10 видано свідоцтво про право власності на вказану будівлю за результатами прилюдних торгів, проведених 27 лютого 2013 року філією 10 приватного підприємства «Нива-В.Ш.» на виконання виконавчого листа, виданого 03 травня 2011 року Подільським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_9 на користь ПАТ «Родовід Банк» коштів у розмірі 1 328 254 гривні 77 копійок. 03 квітня 2013 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі площею 368,9 кв. м за адресою: АДРЕСА_1. За умовами договорів купівлі-продажу від 23 липня 2013 року ОСОБА_11 продав, а ОСОБА_12 та ОСОБА_13 придбали ѕ та ј частини відповідно вказаної нежитлової будівлі. На підставі договору купівлі-продажу від 27 грудня 2013 року ОСОБА_12 відчужив 2/4 частини спірної будівлі ОСОБА_14, а за договором купівлі-продажу від тієї ж дати ОСОБА_13 (інтереси якої представляв ОСОБА_18) відчужила ОСОБА_14 ј частини вказаної будівлі. Згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 26 червня 2014 року власником нежилої будівлі АДРЕСА_1 є ТОВ «АРГАМАК». Посилаючись на те, що він не мав і не має боргових зобов'язань перед банком, не був обізнаний про проведення виконавчих дій щодо примусового виконання рішення про стягнення боргу, після уточнення позовних вимог остаточно просив суд визнати недійсним свідоцтво від 22 березня 2013 року, виданого на ім'я ОСОБА_10 та витребувати з чужого незаконного володіння ТОВ «АРГАМАК» спірне приміщення на свою користь. Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року позов задоволено. Визнано недійсним свідоцтво, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотухіною О.М. від 22 березня 2013 року (реєстр № 109), згідно з яким ОСОБА_10 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1) належить нежитлова будівля площею 368,9 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Витребувано з незаконного володіння ТОВ «Аргамак» () на користь ОСОБА_9 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) нежитлову будівлю, площею 368,9 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову - відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову у виді арешту нежилої будівлі, площею 368,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_1, вжиті ухвалою апеляційного суду м. Києва 25 серпня 2015 року. У касаційній скарзі представник ОСОБА_9 - ОСОБА_8 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі заочне рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є власником спірного приміщення, яке вибуло з власності поза його волею, а тому дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове, апеляційний суд виходив з того, що позивач не набув у встановленому законом порядку право власності на спірне приміщення, а тому не має права на витребування майна у добросовісного набувача. Поряд з цим, виходив з того, що свідоцтво про право власності, яке не є правовстановлюючим документом, а лише документом, який реєструє право, видане на підставі правочину, дійсність якого позивачем не оспорюється, у зв'язку з чим висновок про його недійсність вважав передчасним. Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вимоги до рішення суду апеляційної інстанції викладені у ст. 316 ЦПК України. У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК). Вказаним вимогам оскаржуване рішення не відповідає. Судами встановлено, що 27 лютого 2012 року між позивачем та ОСОБА_17 укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі площею 368,9 кв. м за адресою: АДРЕСА_1. 22 березня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотухіною О.М. відповідачу ОСОБА_10 видано свідоцтво про право власності на вказану будівлю за результатами прилюдних торгів, проведених 27 лютого 2013 року філією 10 приватного підприємства «Нива-В.Ш.» на виконання виконавчого листа, виданого 03 травня 2011 року Подільським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_9 на користь ПАТ «Родовід Банк» коштів у розмірі 1 328 254 гривні 77 копійок. 03 квітня 2013 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі площею 368,9 кв. м за адресою: АДРЕСА_1, яка за договорами купівлі-продажу від 23 липня 2013 придбана ОСОБА_12 та ОСОБА_13 по ѕ та ј частини відповідно. За договорами купівлі-продажу від 27 грудня 2013 року ОСОБА_12 та ОСОБА_13 відчужена вказана будівля ОСОБА_14. На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26 червня 2014 року власником нежилої будівлі АДРЕСА_1 є ТОВ «АРГАМАК». Разом з тим, як вбачається з довідки Філії 10 Приватного підприємства «Нива-В.Ш.» № 4098 від 23 серпня 2013 року філією 10 ПП «Нива-В.Ш.» прилюдні торги з реалізації належного ОСОБА_9 нерухомого майна нежитлової будівлі площею 368.9 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 не проводились, а також не складався та не затверджувався протокол № 10-8841/13/1 проведення прилюдних торгів.» ( т.1 а.с.126). За інформацією Подільського районного суду м. Києва від 03 квітня 2014 року відповідно до автоматизованої системи документообігу «Д-3» станом на 03 квітня 2014 року цивільна справа за позовом ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_9 про стягнення заборгованості зареєстрованою не значиться та в провадженні суду не перебуває. Одночасно повідомлено, що за цивільною справою № 2-369/11 ОСОБА_9 боржником не значиться (т. 2 а. с. 28). За змістом довідки ПАТ «Родовід Банк» № 17.1-11-б.б/1901 від 08 квітня 2014 року ОСОБА_9 (ін.: НОМЕР_2) не є клієнтом АТ «РОДОВІД БАНК» та договори з ним не укладались.» (т.1 а.с.133). Обґрунтовуючи відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09 березня 2010 року, на підставі якого за ОСОБА_17 визнано право власності на нежитлові приміщення, загальною площею 368,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 - скасовано, у зв'язку з чим вважав, що ОСОБА_17 право власності на спірне приміщення зареєстровано на підставі неіснуючого рішення, а тому правочин, укладений з ОСОБА_9 є нікчемним. Як роз'яснено у п. п. 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до ст. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч.1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 ЦК України тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК України тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до ст. ст. 215, 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Частиною 2 ст. 215 ЦК Українипередбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Таким чином оспорюваний правочин є недійсним в силу визнання його судом, а нікчемний - в силу припису закону. Апеляційний суд залишив поза увагою, що правочин, на підставі якого позивач набув право власності на спірне приміщення, не був визнаний недійсним в судовому порядку, а також не врахував, що предметом спору у справі, за наслідком розгляду якої ухвалено рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09 березня 2010 року,було визнання права власності на нежитлову будівлю площею 368,9 кв.м по АДРЕСА_1, а тому висновок про нікчемність укладеного між ОСОБА_17 та ОСОБА_9 правочину щодо купівлі-продажу нежитлової будівлі площею 368,9 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 є помилковим. Поряд з цим, ч. 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Дійшовши висновку, що вимоги про визнання недійсним свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів можливе лише у разі визнання недійсним акта про реалізацію майна, апеляційний суд залишив поза увагою, що відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу. Згідно із ч. 2 ст. 16, ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Правочином (договором купівлі - продажу) у випадку реалізації майна з прилюдних торгів є результат прилюдних торгів, на яких реалізоване майно, оформлений у вигляді протоколу про проведення прилюдних торгів із зазначенням сторін такого договору - організатора торгів як продавця та переможця торгів як покупця, а також його істотних умов - предмета договору та покупної ціни. Оскільки цей правочин є договором, заінтересована особа вправі оспорити його з підстав, передбачених законом. Разом з тим свідоцтво, видане на ім'я ОСОБА_10, яке позивач просив визнати недійсним, саме по собі не є угодою чи договором, а посвідчує лише право власності переможця торгів на придбане з торгів майно, у зв'язку з чим позивач не має іншого способу захисту свого порушеного права, окрім визнання цього свідоцтва недійсним, що узгоджується з положеннями п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України, відповідно до якого одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення, а визнання свідоцтва, яке видано на підставі акта (угоди), який (а) не укладалася веде до відновлення становища, яке існувало до його видачі. Установивши відсутність кредитного договору та боргових зобов'язань позивача перед банком, а також доказів проведення прилюдних торгів з реалізації належного позивачу нерухомого майна та затвердження протоколу з проведення прилюдних торгів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання недійсним свідоцтва від 22 березня 2013 року, виданого на ім'я ОСОБА_10 Крім того, згідно зі ст. 391 ЦК України власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права власності, гарантованого ст. 41 Конституції України, хоч би ці порушення і не були пов'язані з позбавленням володіння. Відповідно до ч. 1 ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. За приписами ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно від добросовісного набувача в тому разі, якщо майно було викрадене в нього або вибуло з його володіння не з його волі іншим шляхом. Положення наведеної норми є підставою для витребування майна у набувача за обставин, коли майно придбавається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати, поза волею власника цього майна. За змістом ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачена необхідність встановлення обставин вибуття майна із володіння власника, який вважає своє право власності порушеним та вимагає повернення майна, а не особи, яка в подальшому здійснила продаж цього майна відповідачу. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного із власником договору (висновки Верховного Суду України, викладений у постанові від 10 червня 2015 року № 6-348цс15). За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність задоволення позовних вимог про витребування об'єкта нерухомого майна - нежитлову будівлю, площею 368,9 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до положень ст. 388 ЦК України, на які посилається позивач, як на правову підставу заявлених ним позовних вимог, оскільки спірне майно вибуло з володіння не з його волі. Натомість, апеляційний суд, перевіряючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, у порушення вимог чинного процесуального та матеріального законодавства України дійшов помилкового висновку про необхідність скасування законного й обґрунтованого судового рішення. За таких обставин, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню, з підстав, передбачених ст.339 ЦПК України із залишенням в силі рішення суду першої інстанції. Керуючись ст.ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у х в а л и л а: Касаційну скаргу представника ОСОБА_9 - ОСОБА_8 задовольнити. Рішення апеляційного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року скасувати, заочнерішення Подільського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року залишити в силі. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: І.М. Завгородня С.О. Карпенко Л.М. Мазур О.М. Ситнік Л.М. Мазур О.В. Попович Л.М. О.В. Попович