Справа № 336/7365/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2017 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запорожжя у складі:

головуючого судді: Наумова О.О.,

при секретарі: Сергієнко С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача в інтересах позивача 08.10.2015 року звернувся до суду із зазначеним позовом, який 10.05.2016 року збільшив, обґрунтовуючи позовні вимоги зазначив, що 03.04.2008 року між ВАТ ВТБ Банк (правонаступник є ПАТ «ВТБ Банк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №КР-34/Ф, за яким відповідач отримав кредит у розмірі 45000,00 доларів США, зі сплатою 14,5 відсотків річних, та кінцевим строком погашення заборгованості до 09.03.2023 року, відповідач повертає кредит і сплачує за його користування відсотки, в строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. 07.12.2010 року відповідно до договору про внесення змін №1 до кредитного договору внесені зміни, що стосуються порядку нарахування, сплати процентів за користування кредитом та погашення кредитом. 19.02.2013 року відповідно до договору про внесення змін №02 до кредитного договору внесені зміни, а саме кредитний договір викладено в новій редакції, при цьому сума та валюта кредиту залишено без змін у розмірі 45000,00 доларів США, строк повернення кредиту до 09.03.2023 року, процентна ставка залишена в розмірі 14,5 % річних. Позивач свій обовязок по кредитному договору щодо надання відповідачу кредиту виконав, надавши останньому кредит у повному розмірі в сумі 45000,00 доларів США, що підтверджується заявою відповідача від 04.04.2008 року, заявою на видачу готівки №TR.1949.2 від 03.04.2008 року та заявою на видачу готівки №TR.1949.1 від 04.04.2008 року.

У порушення умов договору та ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв'язку із чим станом на 20.04.2016 року утворилась заборгованість в розмірі 43895,30 доларів США, що еквівалентно 1116849,10 грн., яка складається з наступного: поточна заборгованість за кредитом 29955,69 доларів США, що еквівалентно 762176,94 грн., заборгованість за простроченим кредитом - 2424,43 доларів США, що еквівалентно 61685,93 грн., 3 % річних нарахованих в звязку з порушенням зобовязань щодо сплати кредиту 57,12 доларів США, що еквівалентно 1453,33 грн., простроченої заборгованості за процентами 5185,56 доларів США, що еквівалентно 131938,68 грн., 3 % річних нарахованих в звязку з порушенням зобовязань щодо сплати процентів 120,27 доларів США, що еквівалентно 3060,09 грн., сума заборгованості за відсотками за період з 29.06.2014 року по 20.04.2016 року 4007,32 доларів США, що еквівалентно 101960,16 грн., пеня, нарахована у звязку з несвоєчасною сплатою процентів, кредиту в розмірі 0,1 % за кожен день прострочення платежу 54573,97 грн., що еквівалентно 2144,91 доларів США, яку позивач просить стягнути з відповідача, а також понесені судові витрати.

Представник позивача до суду не зявився надав заяву про розгляд справи без його участі, та просив позов задовольнити у повному обсязі та стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 43895,30 доларів США, що еквівалентно 1116849,10 грн., а також судові витрати, сплачені при предявленні позову.

Відповідач та його представник ОСОБА_2 в судове засідання не з'явились, про день, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином надали до суду заяву про розгляд справи без їх участі. В попередніх судових засіданнях заперечували проти позову та просили застосувати строки позовної давності.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у звязку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, не здійснюється згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов заявлено на законних підставах, він достатньо обґрунтований письмовими доказами і підлягає частковому задоволенню.

Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

На підставі ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання не допускається.

Частиною 1 ст. 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 530 ЦК України врегульовано строк (термін) виконання зобов'язання, а саме частиною першою встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, за змістом ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання.

За змістом ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якою передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

За матеріалами справи, 03.04.2008 року між ВАТ ВТБ Банк (правонаступник є ПАТ «ВТБ Банк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №КР-34/Ф, за яким відповідач отримав кредит у розмірі 45000,00 доларів США, зі сплатою 14,5 відсотків річних, та кінцевим строком погашення заборгованості до 09.03.2023 року, відповідач повертає кредит і сплачує за його користування відсотки, в строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. 07.12.2010 року відповідно до договору про внесення змін №1 до кредитного договору внесені зміни, що стосуються порядку нарахування, сплати процентів за користування кредитом та погашення кредитом 19.02.2013 року відповідно до договору про внесення змін №02 до кредитного договору внесені зміни, а саме кредитний договір викладено в новій редакції, при цьому сума та валюта кредиту залишено без змін у розмірі 45000,00 доларів США, строк повернення кредиту до 09.03.2023 року, процентна ставка залишена в розмірі 14,5 % річних. Позивач свій обовязок по кредитному договору щодо надання відповідачу кредиту виконав, надавши останній кредит у повному розмірі в сумі 45000,00 доларів США, що підтвержується заявою відповідача від 04.04.2008 року, заявою на видачу готівки №TR.1949.2 від 03.04.2008 року та заявою на видачу готівки №TR.1949.1 від 04.04.2008 року.

Свої зобов'язання за Кредитним договором Банк виконав у повному обсязі, що підтверджується наявними у справі доказами.

Згідно наданого Банком розрахунку заборгованості за договором №КР-34/Ф від 03.04.2008 року, з 02.07.2013 року позивач сплачував платежі у меншому розмірі ніж було передбачено графіком погашення кредиту.

Проте, суд не погоджується з нарахованим позивачем розміром пені.

Як вбачається з договору №КР-34/Ф від 03.04.2008 року, сторони встановили як строк дії договору до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобовязань, так і строки виконання зобовязань щомісячним погашенням платежів.

Таким чином, графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Як встановлено, ОСОБА_1 перестав виконувати щомісячні зобовязання з погашення кредиту липня 2013 року, у той час як з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом та з вимогами про дострокове повернення кредиту банк звернувся 05.10.2015 року, включивши до позовних вимог як всю заборговану суму, так і майбутні платежі.

Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (чч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Зазначена правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року по справі №6-116цс13.

Судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобовязаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені графіком повернення кредиту та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлено відповідальність за порушення графіку повернення кредиту та процентів за користування ним.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення та процентів кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами до певного числа кожного місяця, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором №КР-34/Ф від 03.04.2008 року, нарахування пені на суму кредиту відбулося у липня 2013 року, тобто слід вважати, що саме з цієї дати банк довідався про порушення свого права.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Таким чином, строк загальної позовної давності слід рахувати липня 2013 року. У свою чергу банк звернувся до суду з позовом до позивача 05.10.2015 року.

Тому на думку суду, позивач не пропустив строки звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Відповідач надав суду заяву в якій просив застосувати строк позовної давності, тому на підставі п.1 ч.2 ст.258 ЦК України застосовується позовна давність в один рік до вимог про стягнення пені.

Суд прийшов до висновку про стягнення пені в один рік, а саме за період з липня 2014 року по 20.04.2016 року ((2144,91-409,94)=1734,97 доларів США. Таким чином, суд стягує з відповідача пеню у розмірі 1734,97 доларів США.

Згідно положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Порядок призначення та проведення судових експертиз передбачений Законом України "Про судову експертизу", а також регулюється Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичними рекомендаціями з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень (далі - Рекомендації), затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 №53/5.

За змістом положень ст.ст.143, 144 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі і експертиза призначається ухвалою суду.

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд має сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, сприяти здійсненню особам, які беруть участь у справі, в реалізації їхніх прав. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (ст.129 Конституції України).

Крім того, у п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду" судам роз'яснено, що висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. Як експерт може залучатися особа, яка відповідає вимогам, установленим Законом України "Про судову експертизу", і внесена до Державного реєстру атестованих судових експертів.

Відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, що мають значення для справи. Факти, що входять в предмет доказування, визначені у ч.1 ст.179 ЦПК України. За ч.2 ст.59 зазначеного Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Питання допустимості і належності доказів у цивільному судочинстві регламентується ст.ст.58, 59 ЦПК України. Допустимість доказу - це відповідність його процесуальній формі (засобів доказування) вимогам закону.

Відповідно до ст.212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом на виконання вимог п.4 ст.10 ЦПК України відповідачу та представнику відповідача ОСОБА_2 було роз'яснено їх право заявити клопотання щодо призначення по справі експертизи з метою встановлення вірності нарахування заборгованості за договором від 04.08.2006 року, а також про надання інших доказів по справі, які б підтверджували обставини, на які посилається представник відповідача.

Ухвалою суду від 16.06.2016 року призначена судово-економічна експертиза та провадження по справі зупинено до отримання експертного висновку. Проведення експертизи доручено експертам Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз.

З листа №09/12-04/1986 від 04.10.2016 року вбачається, що рахунок на проведення судово-економічної експертизи не оплачений, у звязку з чим експертне провадження припинене без виконання судово-економічної експертизи.

Суд вважає, що відповідач та її представник не надали суду належних і допустимих доказів на спростування встановлених судом обставин та позову.

Таким чином, загальна сума заборгованості доведена позивачем та підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 оскільки він порушив умови договору та вимоги ст.ст.526, 527, 530, 533, 536, 1046, 1049, 1054 ЦК України, чим порушено права позивача, який, у свою чергу, відповідно до вимог ст.ст.543, 549, 550, 551, 1050 ЦК України має право вимагати дострокового повернення заборгованості, що лишилася, сплати процентів та пені у межах строку позовної давності, відповідно до положень ст.ст.1048, 625 ЦК України.

Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про стягнення заборгованості з відповідача у розмірі 43485,36 доларів США, що еквівалентно 1106418,80 грн.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати просуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, в зв'язку з чим стягує з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 16596,27 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 88, 212, 215 ЦПК України, ст.ст. 526, 527, 530, 533, 536, 543, 549, 550, 551, 625, 1046, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1 на користь Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» (01004, м.Київ, бульвар Тараса Шевченко/вулиця Пушкінська, буд.8/26, 9, п/р 5031 в ПАТ «ВТБ БАНК» м.Київ, МФО 321767) заборгованість за кредитним договором № КР-34/Ф від 03.04.2008 року, у розмірі 43485,36 доларів США, (1106418,80 грн.) та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 16596,27 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області шляхом подання через Шевченківський районний суд м.Запоріжжя протягом десяти днів після проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.О. Наумов