Справа №488/1844/16-ц 26.10.2017 26.10.2017 26.10.2017
Провадження № 22-ц/784/1551/17 Головуючий першої інстанції - Лазарева Г.М.
Справа № 488/1844/16-ц Суддя-доповідач апеляційного суду - Царюк Л.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання - Тищенком Л.С.,

за участю: позивачки - ОСОБА_2, її представника - ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4, представника відповідачів - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2017 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про визнання майна спільною сумісною власністю,

В С Т А Н О В И Л А:

26 квітня 2016 року ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про визнання факту проживання однією сім'єю, визнання житлового будинку спільною сумісною власністю, визнання права власності на частку цього будинку.

Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її чоловік ОСОБА_8 Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить житловий будинок № АДРЕСА_1.

З 1968 року вона з ОСОБА_8 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Під час сумісного життя останнім було отримано земельну ділянку за вказаною адресою для будівництва житлового будинку. Згодом ними разом було збудовано житловий будинок на вказаній земельній ділянці, в який вони вселилися, вона зареєструвала своє місце проживання в спірному будинку. 2 жовтня 1976 року між ними було зареєстровано шлюб.

14 листопада 2007 року судом рішенням було визнано за ОСОБА_8 право власності на спірний житловий будинок, який він збудував без належного дозволу відповідних органів та, на підставі цього рішення, 23 січня 2008 року за останнім зареєстровано право власності на цей будинок. При цьому допущена помилка в зазначеній адресі нерухомого майна вказана вулиця замість провулку.

При зверненні до нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, набутому під час шлюбу, їй було відмовлено у зв'язку із тим, що нотаріусу неможливо встановити склад спільного майна подружжя, адресу (вулиця чи провулок), а також те, що у спадкоємиці наявний спір щодо частки належного їй майна, набутого подружжям за час шлюбу.

Посилаючись на вищевикладені обставини, ОСОБА_7 з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд визнати житловий будинок № АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю, визначити частки в спірному житловому будинку по ? частці за нею та її покійним чоловіком та визнати за нею право власності на ? частку спірного будинку, а також встановити факт спільного її проживання з ОСОБА_8 однією сім'єю, з 1968 року по 2 жовтня 1976 рік.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2017 року позов задоволено частково.

Визнано спірний житловий будинок спільною сумісною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_8; визначено за ними по ? частці у праві спільної власності на спірний житловий будинок; визначено за ОСОБА_7 право власності на 1/6 частку спірного житлового будинку після смерті спадкодавця ОСОБА_8; встановлено факт спільного проживання ОСОБА_7 з ОСОБА_8 з 1968 року по 2 жовтня 1976 року.

Додатковим рішенням того ж суду від 17 липня 2017 року судом вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_6 просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на його незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Крім того, суд не дослідив всіх обставин справи та наданих сторонами доказів.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що є підстави для встановлення факту спільного проживання позивача з померлим ОСОБА_8 з 1968 року по 2 жовтня 1976 року. Крім того, оскільки право власності на спірний будинок набуте спадкодавцем за рішенням суду у 2007 році в період перебування в шлюбі з позивачкою, то є підстави для визнання будинку їх спільною сумісною власністю та визначення, що кожному з них належить по ? його частки.

Проте не з такими висновками суду не можна погодитись, оскільки суд дійшов до них без належної правової оцінки зібраних у справі доказів та з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Більш того, задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_7 про право власності на 1/6 частку будинку в порядку спадкування після смерті спадкодавця ОСОБА_8, суд взагалі вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивачкою вимоги про визнання права власності на майно в порядку спадкування взагалі не заявлялись.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер чоловік позивачки - ОСОБА_8 (а.с. 5).

Шлюб між ними було зареєстровано 2 жовтня 1976 року (а.с. 7).

Згідно рішення виконкому Миколаївської міської ради депутатів трудящих від 18 червня 1968 року та договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з числом кімнат від однієї до п'яти включно від 1 липня 1968 року ОСОБА_8 була надана в безстрокове користування земельна ділянка в АДРЕСА_1 для будівництва одноповерхового житлового будинку та споруд зі строком завершення будівництва до 18 червня 1971 року (а.с. 9, 10, 190).

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 14 листопада 2007 року визнано за ОСОБА_8 право власності на нерухоме майно у вигляді житлового будинку літ. «А» житловою площею 42,6 кв.м, загальною площею 55,9 кв.м з прилеглими до нього сінами та господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1. Зобов'язано Миколаївське МБТІ внести в єдиний реєстр державної реєстрації право власності на вказане нерухоме майно (а.с. 11,12).

На підставі цього рішення за ОСОБА_8 23 січня 2008 року зареєстровано в БТІ право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 (а.с.13).

До сімейних правовідносин, які існували до набуття чинності Сімейним Кодексом, тобто до 1 січня 2004 року, норми цього Кодексу застосовуються лише в частині тих прав і обов'язків, що виникли після набуття ним чинності (абз. 2 п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3).

Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності та не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (ст. 5 ЦК України).

Положення Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім'єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, зазначене положення передбачене ст. 74 СК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, тому встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період до 1 січня 2004 року не ґрунтується на вимогах закону.

Нормами діючого на той час КпШС України не передбачалося виникнення права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства спільною сумісною власністю було тільки майно, нажите подружжям за час шлюбу ( ст. 22 КпШС України).

Отже, районний суд помилково визначився, що між сторонами виникли правовідносини, що регулюються Сімейним кодексом України, а тому безпідставно встановив факт проживання позивачкою однією сім'єю без шлюбу з ОСОБА_9 в період з 1968 року по 2 жовтня 1976 року.

У 1975 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-11, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верхової Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі ст. 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Як вбачається з матеріалів інвентаризаційної справи, 4 жовтня 1975 року ОСОБА_8 звернувся до Миколаївського бюро технічної інвентаризації з питань технічної інвентаризації збудованого ним зазначеного будинку. Така інвентаризація була проведена у той же час, а отже з 1975 року зазначений житловий будинок існує як річ у розумінні ст. 179 ЦК України, щодо якої можуть виникати цивільні права та обов'язки.

За змістом ст. 112 ЦК Української СРСР ( в редакції на час виникнення спірних правовідносин) майно, придбане внаслідок спільної праці особами, які перебували у фактичних шлюбних стосунках і жили однією сім'ю, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. За наявності такої угоди спори про поділ майна вирішуються з урахуванням її умов. Якщо ж така угода не укладалася, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинний до червня 2007 року, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є спільною сумісною власністю сторін, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає з законодавства України (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

За ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи ( ч. 1 цієї статті).

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ч. 2 ст. 57 ЦПК України).

При ухваленні рішення суд оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 і 59 ЦПК України про їх належність та допустимість. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що позивачкою не надано відповідних доказів за правилами ст.ст. 58 та 59 ЦПК України, які б підтверджували ступень її участі працею та грошовими коштами у будівництві будинку у період сумісного проживання зі спадкодавцем з 1968 року по 1975 рік.

Надані позивачкою копії накладних на придбання будівельних матеріалів, які датовані 1972, 1974 роками, не свідчать про її особисту участь працею або грошима у будівництві житлового будинку, оскільки ці документи видані на ім'я ОСОБА_8 (а. с. 106-107).

Відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення.

З огляду на наведені правові норми, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що оскільки право власності на спірний будинок набуте спадкодавцем за рішенням суду у 2007 році в період перебування в шлюбі з позивачкою, то є підстави для визнання будинку спільною сумісною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та визначення, що кожному з них належить по ? його частки.

Крім того, районним судом не дотримано приписів ч. 1 ст. 11 ЦПК України щодо визнання за позивачкою права власності на 1/6 частку спірного житлового будинку в порядку спадкування після смерті спадкодавця ОСОБА_8, оскільки ОСОБА_7 вимоги про визнання права власності на майно в порядку спадкування після смерті свого чоловіка взагалі не заявляла.

За такого, ухвалюючи рішення про визнання за ОСОБА_7 права власності на 1/6 частку спірного будинку з господарськими будівлями і спорудами в порядку спадкування після смерті свого чоловіка - ОСОБА_8, суд вийшов за межі позовних вимог.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316 ЦПК України колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2017 року та додаткове рішення цього ж суду від 17 липня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю з ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, у період з 1968 року по 2 жовтня 1976 року, визнання житлового будинку № АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю, визначення по ? частці цього будинку за ОСОБА_7 та ОСОБА_8, визнання права власності на ? частку вказаного житлового будинку відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Н.В. Самчишина