РІШЕННЯ
Іменем України
Справа № 133/185/17
06.07.17 року
КОЗЯТИНСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
В складі головуючого судді Слободяного О.Є.
із секретарем Медик Л.О.
з участю адвоката Кузьмінського Ю.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Козятині
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплаченої заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 просить:
1) стягнути на його користь з ПАТ «Укрзалізниця» суму невиплаченої середньої заробітної плати за червень грудень 2016 року у розмірі 46 016, 67 грн.;
2) стягнути на його користь з ПАТ «Укрзалізниця» завдану моральну шкоду в сумі 20 000 грн.
Позивач посилається на те, що він з 26.05.2006 року працює на посаді електрогазозварювальника в локомотивному депо ст. Козятин.
З 15.07.2015 року по 15.10.2016 року він перебував у Збройних Силах України, в тому числі з 19.09.2015 року по 15.10.2016 року безпосередньо брав участь в АТО, в забезпечені її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальній цілісності України. Він є ветераном війни - учасником бойових дій.
15.10.2016 року позивач був демобілізований та приступив до роботи на підприємстві. Відповідачем не виплачувався йому середній заробіток за період мобілізації в 2016 році і при виході на роботу до дня подачі заяви в суд. Відповідно до діючого законодавства за ним зберігається місце роботи і середній заробіток. Згідно положень ст..119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» надають гарантії та пільги відповідно до цього закону. Відповідачем попри норми закону утримувались із заробітної плати позивача податок з доходів фізичних осіб, єдиний соціальний внесок та військовий збір, за певний період у 2016 році йому взагалі не виплачувалась заробітна плата. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця.
В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав повністю та пояснив, що він з 26.05.2006 року по теперішній час працює на посаді електрогазозварювальника в локомотивному депо ст. Козятин. З 15.07.2015 року по 15.10.2016 року був мобілізований, брав участь в АТО , являється ветераном війни -- учасником бойових дій. Проте відповідачем йому не виплачувався середній заробіток за період мобілізації його в 2016 році і при виході на роботу до дня подачі заяви в суд, безпідставно утримував податки
На питання головуючого в судовому засіданні позивач пояснив, що в червні 2016р. йому було перераховано на зарплатну картку 1350.00 грн., в липні 2016р. - 1000.00 грн. та 2993,72 грн., в серпні 2016р.- 1420 грн., та 3500.00 грн.. у вересні 2016р. - 3000.00 грн. та 2011,35, в жовтні 2016р. - 1220.00 грн., в листопаді 2016р. - 1350.00 грн., 400. 00 грн. та 43.25 грн., в грудні 2016р.- 4000.00 грн.
Однак ці перерахування коштів не стосуються позовних вимог, а тому він просить позовні вимоги задовольнити повністю.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та підтвердив зазначені вище обставини.
Представник відповідача позовні вимоги не визнала та пояснила, що середня заробітна плата як мобілізованому працівнику позивачу нараховувалась, починаючи з січня 2016 року і проводилась як вид нарахувань. Так, в червні 2016р. йому було перераховано 1350.00 грн., в липні 2016р. - 1000.00 грн. та 2993,72 грн., в серпні 2016р.- 1420 грн., та 3500.00 грн.. у вересні 2016р. - 3000.00 грн. та 2011,35, в жовтні 2016р. - 1220.00 грн., в листопаді 2016р. - 1350.00 грн., 400. 00 грн. та 43.25 грн., в грудні 2016р.- 4000.00 грн.
Оскільки з 01.01.2016 року Законом від 24.12.2015р № 911 «Про внесення змін до законодавчих актів України» було викладено в новій редакції ч.З та ч.4 ст. 119 КЗпП України, відбулась зміна фінансування середнього заробітку, який мають зберігати, а отже нараховувати і виплачувати роботодавці, тобто було видалено норму яка передбачала компенсацію середнього заробітку мобілізованим працівникам із Державного бюджету України.
У зв`язку з тим, що середня заробітна плата мобілізованим
працівникам з 01.01.2016 року не компенсується з бюджету, а
виплачується за рахунок коштів підприємств, вона підлягає оподаткуванню та утриманню ЄСВ за ставкою 22%, ПДФО за ставкою 18% та військового збору за ставкою 1,5%. Тому твердження позивача про те, що відповідач, як податковий агент, звільнений від обов`язку нараховувати, утримувати та сплачувати до бюджету податок з доходу фізичних осіб на суми компенсаційних виплат в межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, оскільки зазначені види виплат не включаються до загального місячного оподатковуваного доходу платника податку, є безпідставним та необгрунтованим.
Зазначений закон набрав чинності з 01.01.2016 року, однак підприємство помилково за січень-травень 2016 року не утримало передбачені законодавством податки із середнього заробітку позивача, а почало їх відраховувати лише у червні 2016 року, починаючи з січня 2016 року.
Вважає дії підприємства правомірними, просить відмовити у задоволенні позову.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працює на посаді електрогазозварювальника в локомотивному депо ст. Козятин з 26.05.2006 року, що доведено копією його трудової книжки (а.с.9-10).
З довідки №3820 від 14.10.2016 року про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, яка була видана військовою частиною «Польова пошта НОМЕР_1 » вбачається, що сержант ОСОБА_1 з 19 вересня 2015 року по 15 жовтня 2016 року безпосередньо брав участь в АТО (а.с.7). Позивач є ветераном війни - учасником бойових дій згідно посвідчення серії НОМЕР_2 (а.с.6). 15.10.2016 року позивач був демобілізований та приступив до роботи на підприємстві.
Відповідно до ч.3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову.
Таким чином, з 01.01.2016 року Законом від 24.12.2015р № 911- VIII було вилучено норму, яка передбачала компенсацію середнього заробітку мобілізованим працівникам із Державного бюджету України.
У зв`язку з тим, що середня заробітна плата мобілізованим
працівникам з 01.01.2016 року не компенсується з бюджету, а
виплачується за рахунок коштів підприємств, вона підлягає оподаткуванню та утриманню ЄСВ за ставкою 22%, ПДФО за ставкою 18% та військового збору за ставкою 1,5%.
З копій розрахунків заробітної плати позивача ОСОБА_1 за січень- грудень 2016 року вбачається, що заробітна плата йому нараховувалась та виплачувалась, робились відповідні утримання з неї (а.с.28-39). При цьому з пояснень позивача вбачається, що в червні 2016р. йому було перераховано на зарплатну картку 1350.00 грн., в липні 2016р. - 1000.00 грн. та 2993,72 грн., в серпні 2016р.- 1420 грн., та 3500.00 грн.. у вересні 2016р. - 3000.00 грн. та 2011,35, в жовтні 2016р. - 1220.00 грн., в листопаді 2016р. - 1350.00 грн., 400. 00 грн. та 43.25 грн., в грудні 2016р.- 4000.00 грн.
Зазначені пояснення позивача повністю співпадають з поясненями представника відповідача та наданими ним копіями розрахунків заробітної плати позивача ОСОБА_1 . Відповідно до платіжних відомостей ВП локомотивне депо Козятин РФ ПЗЗ №135,180,214,276,340,379,436,493,555,631,722,756,781,849,931,1004,1073,1130,1166,1185,1246,1264,1290 позивачу проводився перерахунок коштів на його картковий рахунок (а.с.48-70).
Судом також встановлено, що відповідач помилково за січень-травень 2016 року не утримував із заробітної плати позивача передбачені законодавством податки, що доведено як поясненнями представника відповідача, так і копіями розрахунків заробітної плати позивача ОСОБА_1 за січень- травень 2016 року (а.с.28-32).
Зазначені податки були утримані відповідачем із заробітної плати позивача, починаючи з червня 2016 року.
Відповідно до ст. 169.4.3. Податкового Кодексу України роботодавець та/або податковий агент має право здійснювати перерахунок сум нарахованих доходів, утриманого податку за будь-який період та у будь-яких випадках для визначення правильності оподаткування, незалежно від того, чи має платник податку право на застосування податкової соціальної пільги.
Відповідно до ст. 169.4.4.. Податкового Кодексу України якщо внаслідок здійсненого перерахунку виникає недоплата утриманого податку, то сума такої недоплати стягується роботодавцем за рахунок суми будь-якого оподатковуваного доходу (після його оподаткування) за відповідний місяць, а в разі недостатності суми такого доходу - за рахунок оподатковуваних доходів наступних місяців, до повного погашення суми такої недоплати. Якщо внаслідок проведення остаточного розрахунку з платником податку, який припиняє трудові відносини з роботодавцем, виникає сума недоплати, що перевищує суму оподатковуваного доходу платника податку за останній звітний період, то непогашена частина такої недоплати включається до складу податкового зобов`язання платника податку за наслідками звітного податкового року та сплачується самим платником.
Оцінюючи наведені обставини в їх сукупності. суд приходить до висновку, що відповідачем утримання із заробітної плати позивача були проведені відповідно до норм чинного законодавства, трудові права позивача відповідачем порушені не були, дії відповідача є правомірними, а тому у задоволенні позовних вимог про стягнення суми невиплаченої середньої заробітної плати за червень грудень 2016 року у розмірі 46 016, 67 грн. слід відмовити.
Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Враховуючи, що права позивача ОСОБА_1 відповідачем порушені не були, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.
Правовідносини, які склались між сторонами, відповідають вимогам ч.3 ст. 119 КЗпП України, згідно з якими за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову; вимогам ст. 169.4.3. Податкового Кодексу України, згідно з якими роботодавець та/або податковий агент має право здійснювати перерахунок сум нарахованих доходів, утриманого податку за будь-який період та у будь-яких випадках для визначення правильності оподаткування, незалежно від того, чи має платник податку право на застосування податкової соціальної пільги.
Керуючись ч.3 ст. 119, ст. 237-1 КЗпП України. ст. 169.4.3. Податкового Кодексу України, ст.ст. 209, 212-215 ЦПК України. суд

В И Р І Ш И В:
ОСОБА_1 відмовити у задоволенні позовних вимог до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплаченої заробітної плати та відшкодування моральної шкоди за їх безпідставністю.
Апеляційна скарга на рішення може бути подана до апеляційного суду Вінницької обл.. через Козятинський міськрайсуд протягом 10 днів з дня проголошення рішення.
Суддя підпис
Суддя

Дата документу 06.07.17