У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 05 липня 2017року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЧервинської М.Є., суддів: за участю: прокурора представника ПОСП«Куйбишевське» Завгородньої І.М., Коротуна В.М., Шамрай О.В., Закутнєва А.В., Мазур Л.М., Попович О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Баштанської місцевої прокуратури в інтересах держави до Снігурівської районної державної адміністрації Миколаївської області, ОСОБА_9, приватно-орендованого сільськогосподарського підприємства «Куйбишивське», третя особа - фермерське господарство «Куйбишевське», про визнання незаконним та скасування розпоряджень, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та її повернення, за касаційною скаргою ОСОБА_9 на рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 12 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 08 лютого 2017 року, в с т а н о в и л а: У серпні 2016 року Баштанська місцева прокуратура в інтересах держави звернулась до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що на підставі розпорядження Снігурівської райдержадміністрації № 544-р від 26 жовтня 2012 року ОСОБА_9 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в довгострокову оренду із земель сільськогосподарського призначення державної власності для створення та ведення фермерського господарства в межах території Куйбишевської сільської ради Снігурівського району, Миколаївської області. Розпорядженням Снігурівської рацдержадміністрації № 706-р від 25 грудня 2012 року затверджено проект землеустрою та передано відповідачу в довгострокову оренду терміном на 25 років земельні ділянки загальною площею 439,6032 га, у тому числі 333,075 га ріллі (з них 238,8675 га невитребувані паї) та 105,5282 га пасовищ. На підставі вказаного розпорядження 27 грудня 2012 року між Снігурівською райдержадміністрацією та ОСОБА_9 укладено договір оренди вказаної земельної ділянки, а 29 грудня 2012 року відповідачем передано 84 земельні ділянки, які входять до складу орендованої, в суборенду строком на 25 роківприватно-орендному сільськогосподарському підприємству «Куйбишевське» (далі - ПОСП «Куйбишевське»), керівником якого він був на той час. 29 грудня 2015 року до договору оренди внесено зміни, відповідно до яких виключено з об'єкту оренди земельні ділянки (невитребувані паї) загальною площею 10,0968 га. Посилаючись на те, що земельна ділянка надана в оренду з порушенням вимог закону, а саме відповідач не створив фермерське господарство, не було перевірено дійсність його намірів та матеріальних можливостей щодо використання земель шляхом здійснення фермерської діяльності, що призвело до порушення вимог закону стосовно проведення процедури публічних торгів, а також, що земля виділена не єдиним масивом та без проведення державної експертизи землевпорядної документації, чим порушені права держави, прокурор просив визнати незаконними та скасувати розпорядження Снігурівської райдержадміністрації, визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, витребувати у ПОСП «Куйбишевське» на користь держави спірні земельні ділянки. Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 12 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 08 лютого 2017 року, позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано розпорядження Снігурівської райдержадміністрації від 26.10.2012 № 544-р «Про надання громадянину України ОСОБА_9 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в довгострокову оренду для створення та ведення фермерського господарства в межах території Куйбишевської сільської ради». Визнано незаконним та скасовано розпорядження Снігурівської райдержадміністрації від 25.12.2012 № 706-р «Про надання земельної ділянки громадянину України ОСОБА_9 в довгострокову оренду для створення та ведення фермерського господарства в межах території Куйбишевської сільської ради». Визнано недійсним договір оренди землі від 27.12.2012, укладений між Снігурівською райдержадміністрацією та громадянином ОСОБА_9, зареєстрований 29.12.2012 у відділі Держкомзему у Снігурівському районі за № 07081-7164. Зобов'язано приватно-орендне сільськогосподарське підприємство «Куйбишевське» () повернути державі в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 200,7357 га з нормативною грошовою оцінкою 3 257 085, 42 грн., розташованих в межах території Куйбишевської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області. Зобов'язано приватно-орендне сільськогосподарське підприємство «Куйбишевське» () повернути державі в розпорядження Снігурівської районної державної адміністрації земельні ділянки сільськогосподарського призначення (невитребувані паї) загальною площею 227,43 га нормативною грошовою оцінкою 7 936 559,67 грн., розташованих в межах території Куйбишевської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області. Стягнуто з відповідачів Снігурівської районної державної адміністрації Миколаївської області, ОСОБА_9, приватно-орендного сільськогосподарського підприємства на користь прокуратури Миколаївської області () сплачений судовий збір за подачу позову в сумі по 57 346 грн. 23 коп. з кожного. У касаційній скарзі ОСОБА_9 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про закриття провадження у справі, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, представника відповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що спірні земельні ділянки є землями сільськогосподарського призначення державної власності, передані у довгострокове користування відповідачу для ведення фермерського господарства не єдиним масивом, без належної перевірки проведення дійсності його волевиявлення, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого типу, без процедури проведення земельних торгів, а тому дійшов висновку, що оспорювані розпорядження прийняті в порушення встановленого ст. ст. 124, 134 ЗК України порядку надання земельних ділянок в оренду, у зв'язку з чим дійшов висновку про визнання їх незаконними та скасування з визнанням недійсним договору оренди та зобов'язанням повернути спірні земельні ділянки у власність держави. Суд вважав, що прокурором не пропущено строку звернення до суду, оскільки про порушення вимог законодавства при наданні відповідачу в оренду земельних ділянок стало відомо після отримання інформації на запити до відділу Держгеокадастру у січні 2016 року. Проте з такими висновками судів погодитись не можна. Статтями 213, 214 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вказаним вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають. Відповідно до ст. ст.22, 31, 93, 124 ЗК України землі сільськогосподарського призначення можуть надаватися громадянам для ведення фермерського господарства та використовуватися цим господарством, зокрема, на умовах оренди. Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, в якому зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Органам, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Частиною 3 ст. 123 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Отже, ст. 123 ЗК України врегульовує загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування в тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться; визначає вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; забороняє компетентним органам вимагати інших, крімустановлених цією статтею, матеріалів і документів; установлює загальні підстави для відмови в наданні такого дозволу. Разом з тим відносини, пов'язані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються, крім ЗК України, Законом України «Про фермерське господарство» та іншими нормативно-правовими актами України. Утаких правовідносинах Закон України «Про фермерське господарство» (далі - Закон) є спеціальним нормативно-правовим актом, а ЗК України - загальним. Можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов'язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов'язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства (ст. 8 Закону). Порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства передбачений спеціальним Законом. Так, згідно з абзацом 1 ч. 1 ст. 7 Закону дляотримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради. У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (абзац 2 ч. 1 ст.7 Закону). Отже, спеціальний Закон визначає обов'язкові вимоги до змісту заяви про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства, які відрізняються від загальних вимог, передбачених ст. 123 ЗК України, до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Зокрема, в заяві про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства слід зазначитине лише бажаний розмір і місце розташування ділянки, але й обґрунтувати розміри земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. Таким чином,при вирішенні позовних вимог щодо законності рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства застосуванню підлягає порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства, визначений ст. 7 Закону як спеціального щодо до ст. 123 ЗК України. Розглядаючи заяву громадянина по суті, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування (а в разі переданого на судовий розглядспору - суд) повинен дати оцінку зазначеним у заяві обставинам і фактам, перевірити доводи заявника, наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки з урахуванням перспектив розвитку фермерського господарства, в тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів. За наслідками зазначеної перевірки орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого виду - виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства. Натомість відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб'єктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов'язковою процедурою - без проведення земельних торгів. Судами встановлено, що 22 жовтня 2012 року ОСОБА_9 звернувся із заявою до голови Снігурівської районної державної адміністраціїпро надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 486,28 га із земель державної власності в довгострокову оренду для ведення фермерського господарства в межах території Куйбишевської сільської ради. До заяви додав погодження Куйбишевського сільського голови на оренду землі, копію паспорту, диплому та свідоцтва про освіту здобуду у Луганському сільськогосподарському інституті за спеціальністю «механізація сільського господарства», ідентифікаційного податного номеру, посвідчення тракториста-машиніста. На підставі поданих матеріалів розпорядженням Снігурівської районної державної адміністрації від 26 жовтня 2012 року № 544-р «Про надання громадянину України ОСОБА_9 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в довгострокову оренду для створення та ведення фермерського господарства в межах території Куйбишевської сільської ради» відповідачу надано такий дозвіл щодо земельних ділянок орієнтовною площею 343,48 га ріллі (із них 149,23 га невитребувані паї) та 142,8 га пасовищ із земель сільськогосподарського призначення державної власності. Розпорядженням Снігурівської районної державної адміністрації від 25 грудня 2012 року № 706-р затверджений проект землеустрою та передано відповідачу земельну ділянку загальною площею 334,075 га ріллі (із них-238,8675 га не витребувані паї) та 105,5282 га пасовищ в оренду строком на 25 років. На виконання зазначених розпоряджень 27 грудня 2012 року між Снігурівською районною державною адміністрацією та ОСОБА_9 укладено договір оренди землі, який 29 грудня 2012 року зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. За актом приймання передачі від 29 грудня 2012 року ОСОБА_9 отримав вказані земельні ділянки, які того ж дня передав в суборенду ПОСП «Куйбишевське» строком на 25 років, уклавши з останнім договір суборенди. 29 грудня 2016 року до договору оренди землі від 27 грудня 2015 року внесено зміни, відповідно до яких виключено з об'єкта оренди земельні ділянки загальною площею 10,0968 га. Таким чином, в оренду відповідача надано земельні ділянки загальною площею 429,5064 га, з кадастровими номерами:НОМЕР_1 НОМЕР_1 Нормативна грошова оцінка вказаних земельних ділянок складає 11 193 645 гривень 09 копійок. Дійшовши висновку про визнання незаконними та скасування оспорюваних розпоряджень, як таких, що прийняті в порушення встановленого ст. ст. 124, 134 ЗК України порядку, оскільки у заяві про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства не зазначено передбачених ч. 1 ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство» відомостей та обставин, а надані у користування 84 окремі земельні ділянки не утворюють у своїй сукупності єдиний масив та знаходяться одна від одної на значній відстані, чим створено передумови для штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного порядку одержання земель без проведення земельних торгів, що завдало істотної шкоди інтересам держави, суд першої інстанції не звернув уваги на таке. Так, загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Звертаючись до суду з позовом (у серпні 2016 року), прокурор зазначив, що про порушення вимог законодавства у зв'язку з прийняттям оскаржуваних розпоряджень Баштанська місцева прокуратура дізналася у грудні 2015 року-січні 2016 року при проведенні перевірки на виконання доручення прокуратури області, а тому вважав, що строк позовної давності нею не пропущений. Так, відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). При цьому відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК Україниперебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим згідно із ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК Українипозовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Як вбачається з матеріалів справи, представником відповідача подано до суду заяву про застосування строку позовної давності (а. с. 3 - 4, т.2). Положеннями ст. 268 ЦК України передбачені винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначені вимоги, на які позовна давність не поширюється. Зокрема, у п. 4 ч. 1 цієї статті зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється. Згідно з підпунктом 2 пункту 2 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України виключено. Цей Закон набрав чинності 15 січня 2012 року. Відповідно до пункту 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 5 ЦК Україниакти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. До правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом утратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який утратив чинність, але права й обов'язки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства. Положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави. Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади. На такі позови поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. Таким чином, за змістом ст. 261 ЦК України визначення початку перебігу строку позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому норма ч. 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Результат аналізу зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). Статтею 361 Закону України «Про прокуратуру» та ч. 2 ст. 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абз. 2 ч. 2 ст. 45 ЦПК України). Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у ст. 46 ЦПК України. Згідно із ч. 1 ст. 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до ст. 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду. Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, що узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року (справа № 6-152цс14) та від 01 липня 2015 року (справа № 6-178цс15), яка в силу ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для виконання всіма суб'єктами владних повноважень. Як вбачається з матеріалів справи, у січні 2013 року прокуратурі Снігурівського району заступником голови Снігурівської районної державної адміністрації надіслані копії розпоряджень за жовтень, листопад, грудень 2012 року. 19 березня 2013 року на виконання вимог прокурора Снігурівського району щодо додержання органами виконавчої влади вимог земельного законодавства при використанні, вилученні, наданні у власність і користування, продажу земель сільськогосподарського призначення за 2012-2013 роки Снігурівською районною державною адміністрацією надано перелік розпоряджень (в тому числі від 25 грудня 2012 року № 706-р). З огляду на викладене, висновок про обізнаність прокурора щодо порушень вимог законодавства за результатами проведеної перевірки у січні 2016 року є помилковим. Крім того, вирішуючи спір в частині вимог про повернення спірних ділянок, суд вважав, що така вимога підлягає задоволенню на підставі ст. 1212 ЦК України, відповідно до якої права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого ст. 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. При цьому суд не звернув уваги, що правовідносини між сторонами виникли з приводу оренди спірних земельних ділянок відповідачем, у зв'язку з чим не з'ясував чи підлягає застосуванню до них Закон України «Про оренду землі», зокрема в частині, що стосується наслідків припинення або розірвання договору оренди землі. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_9 задовольнити частково. Рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 12 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 08 лютого 2017 рокускасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: І.М. Завгородня В.М. Коротун Л.М. Мазур О.В. Попович Л.М. Мазур О.В. Попович