УХВАЛА іменем україни
18 жовтня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є.,
суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,Писаної Т.О., Попович О.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_7, який діє в інтересах ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Вінницької області від 04 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», позивач) звернулося до суду з вищевказаним позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов обґрунтовано тим, що внаслідок невиконання ОСОБА_6 договірних зобов'язань утворилась заборгованість за період з 06 серпня 2014 року по 24 вересня 2015 року, що з урахуванням уточнень складає 37 312 грн 69 коп., які позивач просить стягнути на свою користь.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 30 грудня 2015 року у задоволені позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 04 квітня 2016 року рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від

30 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 24 грудня 2011 року № VIX0CS9FGR0338 у розмірі 10 500 грн, що складається з 10 000 грн пені та 500 грн штрафу.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, який діє в інтересах

ОСОБА_6, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження розміру заборгованості (ст. ст. 10, 60 ЦПК України), а наданий до суду розрахунок заборгованості надано без врахування стягнутої за рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 11 листопада 2014 року пені та штрафу.

Скасовуючи рішення місцевого суду та частково задовольняючи позовні вимоги апеляційний суд виходив із того, що рішення суду, яким було стягнуто заборгованість відповідачем не виконано, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню передбачена умовами кредитного договору неустойка (штраф, пеня). При цьому суд застосував до спірних правовідносин положення ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшив розмір пені з 36 812 грн 69 коп. до 10 000 грн.

Однак не можна повністю погодитись з таким висновком апеляційного суду.

Судом встановлено, що 24 лютого 2011 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 10 000 грн, зі сплатою 0,12% річних (п. 2.4.5.1 Умов та правил надання банківських послуг пункт 1.4 кредитного договору) на суму залишку заборгованості за кредитом строком до 23 травня 2013 року.

Згідно з рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 11 листопада 2014 року з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» було стягнуто заборгованість за кредитним договором від 24 лютого 2011 року яка станом на 05 серпня 2014 року склала 14 052,47 грн, в тому числі: 8954,42 грн суми тіла кредиту; 10,04 грн процентів; 3060 грн комісії; 926,79 грн пені та 1 101 грн штрафу.

Рішення набрало законної сили та боржником не виконано.

Звертаючись до суду з новим позовом у жовтні 2015 року позивач просив суд стягнути на його користь суму у розмірі 38 006,78 грн, яка складається: із нарахованого відповідно до пункту 5.3 Умов та правил надання банківських послуг штрафу в розмірі 500,00 грн (штраф фіксована частина) та у розмірі 1786,04 грн (штраф процентна складова); 37748,78 грн - пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

На підтвердження заявленої до стягнення заборгованості позивачем був наданий розрахунок, згідно з яким позивач просить стягнути суму боргу, як різницю суми, нарахованої станом на 24 вересня 2015 року за весь період користування коштами та суми, нарахованої станом на 05 серпня 2014 року, з приводу якої було винесено рішення суду від 11 листопада 2014 року. При цьому задовольняючи вимоги банку про стягнення пені у розмірі 926,79 грн у рішенні Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 11 листопада 2014 року зазначено, що пеня банком нарахована в межах одного року з 05 серпня 2013 року по 05 серпня 2014 року (зворотна сторона а. с. 3). Тому банк просить стягнути пеню за період з 30 червня 2011 року по 05 серпня 2013 року та за період з 06 серпня 2014 року по 24 вересня 2015 року, а саме за весь період користування кредитними коштами за виключенням періоду в один рік, з приводу якого ухвалено судове рішення.

Згідно із ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

У ст. 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи вищезазначені положення закону, встановлений строк повернення процентів до 23 травня 2013 року (п. 2.4.5.1 Умов та правил надання банківських послуг пункт 1.4 кредитного договору) та той факт, що договором не встановлено розмір процентів після спливу вищезазначеного строку, слід дійти висновку про визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі 6-1412цс16, яка відповідно до 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України

Апеляційний суд на зазначене вище уваги не звернув, не визначив розміру заборгованості з урахуванням процентів на рівні облікової ставки Національного банку України за користування кредитними коштами. Поза увагою суду залишилися також положення статті 625 ЦК України із поєднанням зі ст. 1048 ЦК України, які підлягають застосуванню у разі прострочення виконання боржником зобов'язання.

Крім того, не можна погодитись з рішенням апеляційного суду в частині задоволення позову про стягнення штрафу у розмірі 500 грн.

Так, рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 11 листопада 2014 року вже було стягнуто штраф у розмірі 1101,22грн на підставі пункту 2.4.5.5 Умов та правил надання банківських послуг, яким передбачено, що за порушення боржником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором, більш ніж на 90 днів, боржник зобов'язується сплатити банку штраф у розмірі 500 грн+5% від суми заборгованості.

Відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Апеляційний суд наведеного не врахував та застосував норму права щодо стягнення штрафу на підставі пункту 2.4.5.5 Умов та правил надання банківських послуг, тобто повторно за одне і те саме порушення, щодо якого вже було застосовано стягнення.

Таким чином, апеляційним судом у порушення вимог ст. ст. 212 -214, 303, 316 ЦПК України, не встановлено тих фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам закону та підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, який діє в інтересах ОСОБА_6, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 04 квітня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді: І.М. Завгородня
Л.М. Мазур
Т.О. Писана
О.В. Попович