Іванівський районний суд Одеської області
Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 499/598/17-ц
Провадження № 4-с/499/2/17
У Х В А Л А

Іменем України

"30" жовтня 2017 р. смт.Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області у складі головуючого судді Погорєлова І.В., при секретарі судового засідання Дібровій О.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Іванівка Одеської області скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» ОСОБА_1 на дії державного виконавця Роздільнянського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_2, зацікавлена особа: Роздільнянський міжрайонний відділ державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області, ОСОБА_3,

ВСТАНОВИВ:

Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою на дії державного виконавця. В обґрунтування скарги вказує, що Іванівським районним судом Одеської області видано виконавчий лист у справі №499/1115/15-ц про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_3 у розмірі 54643,48 коп.

Роздільнянським міжрайонним відділом державної виконавчої служби ГТУЮ у Одеській області відкрито виконавче провадження по даному судовому наказу, однак 30.06.2017 року винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу.

Дану постанову заявник отримав 31.07.2017 року.

Дані дії державного виконавця Роздільнянського міжрайонного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Одеській області, щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу вважають безпідставними та неправомірними, оскільки державним виконавцем не здійснено всіх передбачених ЗУ «Про виконавче провадження» дій, спрямованих на примусове виконання рішення суду.

В судове засідання заявник не з'явилася, однак подав до суду заяву про розгляд справи у відсутності його представника, скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Державний виконавець у судове засідання не з'явився, хоча про час та місце проведення судового засідання був належно повідомлений, на вимогу суду про надання матеріалів виконавчого провадження не виконав, судом неодноразово постановлялися ухвали про обовязкову участь державного виконавця чи його представника у судовому засіданні, та зобовязано надати суду для ознайомлення матеріали виконавчого провадження, було попереджено керівника відділу про адміністративну та кримінальну відповідальність та направлено повідомлення до начальника ГТУЮ в Одеській області, однак запити суду залишилися невиконаними.

Заінтересовані особи у судове засідання не зявилися, повідомлення про дату та місце розгляду справи належним чином, заяв та клопотань до суду не надавали, про причини неявки не повідомили, тому суд визнає їх неявку з неповажних причин.

Згідно з роз'ясненням пункту 4 постанови пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" неявка в судове засідання в зазначених справах заявника або заінтересованої особи, яким повідомлено про час і місце його проведення, не перешкоджає розгляду скарги.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

У п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 року у справі "Шмалько проти України" суд наголошує, що п. 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби ст. 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити ст. 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

Отже, враховуючи, що відповідно до ст.386 ЦПК України дана категорія справ розглядається у 10-тиденний строк та за участю державного виконавця, та беручи до уваги ту обставину, що суд неодноразово визнавав явку державного виконавця обовязковою, ухвали суду державним виконавцем було проігноровано, що є неприпустимим в розумінні положення ст.19 Конституції України, з метою не порушення прав заявника, зважаючи на тривалий термін перебування справи у провадженні, суд вважає за можливе розглянути скаргу без участі державного виконавця за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, за таких обставин судове засідання по справі було проведено без засобів технічної фіксації судового процесу.

Дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши надані докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, враховуючи нехтування своїми обовязками державним виконавцем, суд вважає, що скарга є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження»виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб)це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч. 1ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч. 2ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз'яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов'язки.

Згідно з ч.1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Також, згідно ч. 4 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" - про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску, державний виконавець виносить постанову.

У ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» вказаний вичерпний перелік підстав для повернення виконавчого документа. Зокрема у п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону підставою вказано: у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Судом встановлено, що на виконанні у Роздільнянському міжрайонному відділі державної виконавчої служби ГТУЮ у Одеській області перебувало виконавче провадження з примусового виконання рішення суду №499/1115/15-ц про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_3, виконавче провадження №52201521, що підтверджується наявністю постанови про повернення виконавчого документу стягувачу.

Головним державним виконавцем Роздільнянського міжрайонного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Одеській області ОСОБА_2 було винесено постанову від 30.06.2017 року про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п.5 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

Жодних інших матеріалів виконавчого провадження до суду надано не було, ухвали суду від 14.09.2017 року та 04.10.2017 року про витребування матеріалів виконавчого провадження виконано не було в супереч вимог закону.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Частиною 3 цієї статті передбачено значний обсяг прав, які може використовувати державний виконавець у процесі виконавчого провадження.

Державний виконавець не вжив достатніх заходів щодо примусового виконання вищевказаного судового рішення, не використав всіх передбачених ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» прав під час здійснення виконавчого провадження, в судове засідання не зявився, матеріалів виконавчого провадження на неодноразові запити суду не надав.

За такого, висновки державного виконавця, викладені у оскаржуваній постанові щодо неможливості встановити майно боржника, є передчасними - адже виконавцем не надано доказів про виконання усіх необхідних виконавчих дій щодо з'ясування цих умов.

Встановлені судом обставини є підставами для задоволення скарги, зокрема, слід визнати незаконними дії державного виконавця, щодо винесення постанови у виконавчому провадженні №52201521 про повернення виконавчого документа стягувачеві від 30,062017 року та скасувати дану постанову державного виконавця.

Що стосується вимоги заявника про зобов'язання державного виконавця відновити виконавче провадження, суд вважає, що у цій частині скарги необхідно відмовити.

Зокрема, згідно з ст.41 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення. У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобовязані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження предявити його до виконання.

Як розяснено Вищим спеціалізованим судом України у Постанові № 6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», суд не має права зобов'язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом про виконавче провадження можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби (п.18).

Керуючись ст. ст. 59, 60, 131, 383, 386, 387 ЦПК України, ст. ст. 18, 37, 74 Закону України «Про виконавче провадження», суд

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» ОСОБА_1 на дії державного виконавця Роздільнянського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_2, зацікавлена особа: Роздільнянський міжрайонний відділ державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області, ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Визнати дії головного державного виконавця Роздільнянського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_2 щодо винесення постанови у виконавчому провадженні №52201521 від 30.06.2017 року про повернення виконавчого документа стягувачеві неправомірними.

Постанову у виконавчому провадженні №52201521 від 30.06.2017 року головного державного виконавця Роздільнянського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_2 про повернення виконавчого документа стягувачеві - скасувати.

У задоволенні інших вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана апеляційному суду Одеської області через Іванівський районний суд Одеської області протягом пяти днів з дня оголошення ухвали. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

СуддяОСОБА_4