29 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., ІзмайловоїТ.Л., Карпенко С.О.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Олевської міської ради Житомирської області про визнання права власності за набувальною давністю,
за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_5, на рішення Олевського районного суду Житомирської області від 07 листопада
2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 11 січня 2017 року,
в с т а н о в и л а:
У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до Олевської міської ради Житомирської області про визнання права власності за набувальною давністю.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що з травня 2004 року вона проживає в квартирі АДРЕСА_1, яка на праві спільної сумісної власності належала ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2.
За проживання в спірній квартирі вона постійно сплачує комунальні послуги, здійснює поточний ремонт, підтримує її санітарний та технічний стан на належному рівні. Вважає, що вона добросовісно заволоділа чужим майном та понад десять років відкрито і безперервно володіє ним.
Ураховуючи наведене, на підставі положень ст. 344 ЦК України, ОСОБА_4 просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю.
Рішенням Олевського районного суду Житомирської області від

07 листопада 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 11 січня

2017 року рішення Олевського районного суду Житомирської області від

07 листопада 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 просить скасувати рішення Олевського районного суду Житомирської області від 07 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 11 січня 2017 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі свідоцтва

№ 4 про право власності на житло, виданого 26 грудня 1994 року, співвласниками квартири АДРЕСА_1 є

ОСОБА_6 та ОСОБА_7

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від

04 березня 2005 року ОСОБА_7 визнано недієздатним.

Рішенням Олевської міської ради Житомирської області № 34 від

13 червня 2006 року «Про встановлення опіки над майном померлої

ОСОБА_6» призначено піклувальником над майном (АДРЕСА_1) - ОСОБА_9.

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

01 вересня 2012 року ОСОБА_10, жителька США, звернулася до Олевської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого дядька ОСОБА_7

Крім того, на спадщину після смерті ОСОБА_6 претендує спадкоємець за заповітом ОСОБА_11

ОСОБА_11 звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та зверталася з позовом до суду про виселення ОСОБА_4 із спірної квартири ще у 2006 році.

Рішенням Олеського районного суду Житомирської області від

06 вересня 2006 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_11, яка діяла в інтересах ОСОБА_7, до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою відмовлено.

Разом з тим, згідно довідки Олевської міської ради Житомирської області № 1137 від 03 листопада 2016 року ОСОБА_4, проживає у

кв. АДРЕСА_1 без реєстрації, як квартиронаймач на підставі договору найму від 30 вересня 2004 року.

Відповідно до повідомлення № 30/1089 від 27 жовтня 2016 року ОСОБА_4 зареєстрована з 01 лютого 1996 року в с. Кам'янка Олевського району Житомирської області.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Згідно розʼяснень викладених в п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України).

Володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду (ст. 397 ЦК України).

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки судами встановлено тимчасовий характер володіння чужою річчю. При цьому встановлено, що

ОСОБА_4 весь час була обізнана про те, що вона перебуває у спірній квартирі на правах квартиронаймача, що у судовому засіданні, як позивачкою так і її представником не спростовано. За таких обставин висновок судів попередніх інстанцій про те, що ОСОБА_4 не доведено факту добросовісного володіння чужим майном є обґрунтованим.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Олевського районного суду Житомирської області від 07 листопада

2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 11 січня 2017 року, тому що судові рішення законні та обґрунтовані.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Олевського районного суду Житомирської області від

07 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 11 січня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Олевської міської ради Житомирської області про визнання права власності за набувальною давністю залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова С.О. Карпенко