АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4309/17 Справа № 175/4494/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Максюта Ж.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді: Максюти Ж.І.,

суддів: Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

за участі секретаря: Синенко Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення коштів на утримання спільного майна, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2015 року позивач звернулася до суду з позовом, який потім уточнила, в якому просила солідарно стягнути з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на ї користь витрати на утримання спільного нерухомого майна.

В обґрунтування позову зазначила, що їй та відповідачці ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить житловий будинок по вул. Високій, 9 у м. Дніпро. ОСОБА_2 належить 1/4 частки даного домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого чоловіка ОСОБА_5, а їй 3/4 частини вказаного домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.02.2010 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за № 2-161 та договору дарування 1/4 частини, укладеного між нею та ОСОБА_7 18 вересня 2015 року та зареєстрованого в реєстрі за № 350.

11 листопада 2014 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська у справі № 202/2726/14-ц було затверджено мирову угоду у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_7 про встановлення порядку користування домоволодінням та земельною ділянкою та усуненням перешкод у здійсненні права користування особистим майном. Але в супереч цьому, відповідач ОСОБА_2 всіма силами перешкоджає позивачу користуватися належним їй нерухомим майном, створює перешкоди у здійсненні ремонтних робіт, через що домоволодіння на даний момент знаходиться у критичному технічному стані.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2017 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення коштів на утримання спільного майна задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на утримання спільного нерухомого майна в сумі 61578,72 грн. та судовий збір у розмірі 615,78 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на його незаконність, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову - відмовити.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, відповідно до вимог п.3,4 ст.309 ЦПК України.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановних обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Вирішуючи спір та оцінивши докази в їх сукупності, місцевий суд виходив з часткової доведеності та обґрунтованості позову, та дійшов до висновку про те, що позовні вимоги позивача про стягнення частини понесених витрат на утримання спільного майна в обсязі 61578,72 грн. підлягають задоволенню

Але погодитись з такими висновками суду не можливо.

Цивільно-процесуальним законодавством України, а саме: ст. 179 ЦПК України, передбачено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні указаних фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 та відповідачці ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить житловий будинок по вул. Високій, 9 у м. Дніпро. ОСОБА_2 належить 1/4 частки даного домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом ВМХ № 419804, реєстр. № 1455 від 15.06.2010 року, після померлого чоловіка ОСОБА_5, а ОСОБА_3 3/4 частини вказаного домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.02.2010 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за № 2-161 та договору дарування 1/4 частини, укладеного між нею та ОСОБА_7 18 вересня 2015 року та зареєстрованого в реєстрі за № 350.

11 листопада 2014 року Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська у справі № 202/2726/14-ц було затверджено мирову угоду у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_7 про встановлення порядку користування домоволодінням та земельною ділянкою та усуненням перешкод у здійсненні права користування особистим майном.

Як встановлено мировою угодою та визначеного порядку користування домоволодінням у спільному користуванні Сторін знаходиться прибудова літ. А1-1 (у кожної зі сторін по 1/2 приміщень 2-2, 2-3), і кожній із Сторін виділено у користування 10,3 кв.м. у приміщенні 2-3, та 6,6 кв.м. у приміщенні 2-3.

Також місцевим судом встановлено, що 18.06.2003 року у даному домоволодінні, що належить Сторонам, було відключено газопостачання, а відповідно і опалення, про що спеціалістами Виробничо-експлуатаційної служби (ВЕС) №3 ПАТ «Дніпрогаз» було складено акт на відключення газу. Аналогічний акт було складено також 01.11.2012 року за № 1220-12 і на даний момент газопостачання у домоволодінні відсутнє.

Згідно ч.1,4 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, та власність зобов'язує.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч.1 ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Стаття 358 Цивільного кодексу України передбачає, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном. що є їхньою спільною частковою власністю.

Згідно із ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 202 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Згідно з ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однієї із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Матеріали справи не містять жодних доказів того, що позивачка зверталася до відповідачки з відповідними пропозиціями, а відповідачка їй безпідставно відмовила чи, щонайменше, ухилялася від обговорення питання щодо проведення ремонту в домоволодінні, позивачкою не доведено належними та допустимими доказами факт погодження (договору) з відповідачкою, які саме роботи з ремонту домоволодіння чи певної його частини, що перебуває у спільній власності необхідно провести, а також які роботи для підтримання спільної власності необхідно провести першочергово, які можуть бути здійснені у другочерговому порядку, не погоджено обрання саме газу та газового котла, як засобу опалення приміщення при умові відсутності газопостачання, а не будь-яким іншим способом, не узгоджено доцільність встановлення газового котла, його модель, вартість , тощо.

На думку апеляційного суду вказане унеможливлює визначення, які саме витрати позивачки на збереження спільного майна були необхідними, розумними та обґрунтованими.

З матеріалів справи вбачається, що проведення позивачкою ремонтних робіт в домоволодінні, а саме встановлення газового обладнання, було зроблено нею на особисто, без жодних узгоджень з відповідачкою, доказів попередньої домовленості про відшкодування відповідачкою половини вартості цих робіт, також суду не надано, як і не доведено суду, факту звернення позивачки до відповідачки з відповідними пропозиціями, на які б відповідачка їй безпідставно відмовила, чи ухилялася б від обговорення питання щодо проведення ремонту в домоволодінні.

Таким чином, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів факту погодження обсягу ремонтних робіт (договору) з відповідачкою чи неправомірних дій/бездіяльності відповідачки стосовно такої пропозиції, колегія суддів вважає помилковим та таким, що не ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону висновок суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову, а тому рішення місцевого суду підлягає скасуванню, згідно ст.309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення, про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Керуючись ст.ст. 307, 309,316,317 ЦПК України, апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішенням, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити у повному обсязі.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: Е.Л. Демченко

ОСОБА_8