АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1185/17 Справа № 201/5782/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Ткаченко І.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді : Ткаченко І.Ю.

суддів: Каратаєвої Л.О., Пищиди М.М.

при секретарі: Григорєвій В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2015 року, -

В С Т А Н О В И В:

08 квітня 2015 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача, зобовязання вчинити певні дії, повернення коштів по договорам банківських вкладів і стягнення грошових сум. В обґрунтування своїх позірних вимоги, посилалась на те, що між позивачем і відповідачем було укладено в один день два договори депозитних вкладів, згідно яких ОСОБА_2 02 вересня 2013 року в регіональному відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк», яке знаходиться в м. Севастополь філії Кримського РУ ПАТ КБ «ПриватБанк», було відкрито рахунки по цим договорам, відповідно до яких позивач передала ПАТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти в сумі 3000 Євро і 82307,00 грн. для їх розміщення на депозитних рахунках банка на термін вкладу 366 днів (12 місяців) із зобовязанням банку нараховувати відсотки на суму вкладу за ставкою обумовлених річних. Додаткові угоди не укладалися. Сторони вказані договори виконували. Зараз строк дії вказаних договорів закінчився, позивач звернувся до банку з заявою про повернення йому вказаних сум цих депозитних вкладів, але відповідач відмовляється це зробити, чим порушуються права позивача. На подальші неодноразові звернення позивача і його представника до відповідача з питанням повернення йому вказаних коштів отримано відмову. Позивачу завдана матеріальна шкода, він (позивач) поніс витрати. Звернувся знову до відповідача повернути йому гроші та виплатити втрати, відсотки, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено. Вважає вказані дії банку протиправними і просив повернути суми банківських вкладів з нарахованими відсотками з урахуванням залишку сум на рахунку, інфляційні втрати і відсотки річних по закону, задовольнивши позов у повному обсязі (том 1 а.с.2-6).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2015 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів відмовлено в повному обсязі (том 1 а.с. 85-88).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 9 березня 2016 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 за договором банківського вкладу від 02 вересня 2013 року у гривнях суму вкладу з урахуванням індексу інфляції у розмірі 98 821 грн. 08 коп. та 3 % річних 1 346 грн. 23 коп. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат (том 1 а.с.216-220).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 листопада 2016 року, касаційні скарги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_2 задоволені частково. Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 березня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. (том 2 а.с.53-55).

В апеляційній скарзі апелянт посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (том 1 а.с. 90-92).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що 02 вересня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» в регіональному відділенні Севастопольської філії ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено два договори (вклад «Стандарт 12 мес.), за умовами яких ОСОБА_2 передала банку 3 000, 00 Євро та 82 30,00 грн. для розміщення на депозитних вкладах на строк 366 днів з виплатою 7 % річних відсотків на суму валютного вкладу і 18 % річних на суму гривневого вкладу (том 1 а.с.а.с.8,9).

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до банку із заявою про виплату грошових коштів за депозитними договорами після закінчення строку їх дії, однак банком було відмовлено останній у задоволенні заяви про повернення коштів( том 1 а.с.10).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції виходив з його недоведеності, з положень ч.1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі Закон), якими територія Автономної Республіки Крим (далі АР Крим) визначена як тимчасово окупована територія України, а також з положень ч.6 ст.5 зазначеного Закону, відповідно до якої відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським обєднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Крім того суд зазначив, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не може відповідати за договорами банківського вкладу, укладеними на території АР Крим до припинення її окупації, та що зобовязання за договорами з ПАТ КБ «ПриватБанк», укладеними працівниками філії «Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк», виконує автономна некомерційна організація «Фонд захисту вкладників» за рахунок майна банку, яке знаходиться на території АР Крим та міста Севастополь.

Колегія суддів не погоджується із висновками суду 1 інстанції, виходячи з наступного.

Статтями 3, 11 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.1 Закону тимчасово окупована територія України є невідємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Як убачається з копії паспорта, наявної у матеріалах справи, ОСОБА_2 є громадянкою України, її місце проживання зареєстроване у ІНФОРМАЦІЯ_1, а тому безпідставним є висновок суду щодо визнання ПАТ КБ «Приватбанк» неналежним відповідачем та необхідності звернення позивача з позовом до створеного на території АР Крим «Фонду захисту вкладників», оскільки конфіскація частини майнового комплексу ПАТ КБ «Приватбанк» на тимчасово окупованій території жодним чином не може впливати на визначені Конституцією України гарантії захисту прав громадян України, громадян інших держав та осіб без громадянства.

Враховуючи те, що суд не взяв до уваги наведені обставини, постановлене судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно до вимог ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобовязується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

З огляду на визначення договору банківського вкладу, що закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (ст.2 Закону України від 7 грудня 2000 року №2121-III «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Положення ст.1059 ЦК України врегульовує питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Згідно з пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516 (далі Положення № 516) залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за №1172/8493 (далі Інструкція №492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8 Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий банк зобовязаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9 Інструкції); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10 Інструкції).

Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після предявлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Згідно пункту 2.9 Інструкції «Про ведення касових операцій банками в Україні», затвердженої постановою правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174, банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп "вечірня" чи "післяопераційний час"), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-118цс14 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України до ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

Зі справи вбачається, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» в регіональному відділенні Севастопольської філії ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 02 вересня 2013 року було укладено договір № SAMDN7942 та внесено кошти на рахунок, на підтвердження чого позивачем надано договір та квитанцію про внесення коштів у розмірі 3 000 Євро, копії яких знаходяться у справі (том 1 а. с. 8, 14), а оригінали оглянуті в судовому засіданні.

Також 02 вересня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, було укладено договір № SAMDN7707 та внесено кошти на рахунок, на підтвердження чого позивачем надано договір та квитанцію про внесення коштів у розмірі 82 307 грн., копії яких знаходяться у справі (том 1 а.с.13), а оригінали оглянуті в судовому засіданні.

Скасовуючи рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 березня 2016 року, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справи в своїй ухвалі від 01 листопада 2016 року зазначив, що банк не спростував належними та допустимими доказами наявності депозитних зобов'язань перед позивачем за вказаними вище договорами від 02 вересня 2013 року, не спростував відомостей про відкриття по таких договорах особових рахунків, наявності платіжних банківських документів про внесення вкладів позивачем у сумі 3 000,00 Євро та 82 307,00 грн.

Для зясування фактичних обставин по справі, відповідач апеляційною інстанцією був зобовязаний (ухвала про витребування доказів від 16.02.2017 року) надати відомості чи укладались договори банківських вкладів № SAMDN7942 та №SAMDN7707 від 02 вересня 2013 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк», чи відкривалися рахунки за цими договорами та чи надходили грошові кошти на відповідні рахунки за договорами; довідку щодо грошових коштів на рахунках позивача по договорам банківського вкладу № SAMDN7942 від 02 вересня 2013 року та № SAMDN7707 від 02 вересня 2013 року; відомості щодо припинення відповідних зобов'язань у зв'язку з їх виконанням за договорами банківських вкладів № SAMDN7942 та №SAMDN7707 від 02 вересня 2013 року повністю або частково; відомості щодо звернення до відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» (м. Відіополь Одеської області) 03 вересня 2014 року для отримання суми вкладів та нарахованих процентів та чи видавалися на це звернення кошти; відомості щодо отримання суми нарахованих відсотків по договорам банківських вкладів № SAMDN7942 та №SAMDN7707 від 02 вересня 2013 року (том 2 а.с.71-72).

На виконання вищевказаної ухвали, ПАТ КБ «ПриватБанк» надав апеляційному суду лист, в якому зазначив, що виконати ухвалу апеляційного суду не можливо, оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» не має доступу до вищевказаних документів, а також зазначив, що у відділеннях банку 03 вересня 2014 року відсотки позивачем по договорам не виплачувались.

Виходячи з того, що відповідачем ухвала суду про витребування доказів так і не виконана й належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог позивачки суду надано не було, апеляційний суд приходить до висновку, що відповідач не спростував наявності депозитних зобов'язань перед позивачем за вказаними вище договорами від 02 вересня 2013 року, не спростував відомостей про відкриття по таких договорах особових рахунків, наявності платіжних банківських документів про внесення вкладів позивачем у сумі 3 000,00 Євро та 82 307,00 грн.

Доказів щодо виплати позивачу суми по поверненню депозитного вкладу та відсотків матеріали справи також не містять.

Як вбачається із матеріалів справи, договір № SAMDN7942 від 02 вересня 2013 року, було укладено на 3 000, 00 євро на строк 366 днів з виплатою 7 % річних відсотків

Таким чином, враховуючи, що сума депозитного вкладу становить 3 000,00 Євро, кошти позивачу після її звернення до банку до теперішнього часу повернуті не були, позовні вимоги позивача в частині стягнення з банку на користь позивача 3 000,00 Євро депозитного вкладу та 7 % річних на грошовий вклад у розмірі 210,00 Євро (за період з 03.09.2013 року по 02.09.2014 року) підлягають задоволенню, оскільки ґрунтуються на вимогах Закону та змісту договору.

Стосовно позовних вимог позивача про стягнення з банку на її користь суми вкладу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних слід зазначити, що відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, дійсно на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, вимоги позивача про стягнення з банку на її користь 3% річних за договором № SAMDN7942 від 02 вересня 2013 року є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, однак, сума, 3% річних, що підлягає стягненню з банка на користь позивача, має бути стягнута в гривнях, що відповідає вимогам, ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» № 15-93, і її розмір за період з 15 вересня 2014 року по 01 квітня 2015 року (199 днів) має становити, відповідно до курсу Євро на час ухвалення рішення апеляційним судом 1526,93 грн. (3000 Євро х 3% : 365 днів х 199 днів = 52,50 Євро, що за курсом НБУ становить 1526,93 грн.).

Що стосується позовних вимог в частині стягнення інфляційних витрат за договором SAMDN7942 від 02 вересня 2013 року в сумі 642,04 Євро на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, то в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення Верховного Суду України від 28 березня 2012 р. у справі 6-36736вов10).

Згідно договору № SAMDN7707 від 02 вересня 2013 руку, вбачається, що ОСОБА_2 передала банку та 82 30,00 грн. на строк 366 днів з виплатою 18 % річних.

Враховуючи, що сума депозитного вкладу становить 82 307, 00 грн., кошти позивачу після її звернення до банку до теперішнього часу повернуті не були, позовні вимоги позивача в частині стягнення з банку на користь позивача 82 30,00 грн. депозитного вкладу та 18 % річних на грошовий вклад у розмірі 14 815,00 грн. також підлягають задоволенню (за період з 03.09.2013 року по 02.09.2014 року), що відповідає вимогам Закону та змісту договору.

Оскільки вищезазначені правовідносини виникли у звязку з невиконанням саме грошового зобовязання, тому до них слід застосовувати цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобовязання (ст. 625 ЦК України).

Згідно із ч. 2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні, тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються на випадки прострочення виконання грошового зобовязання, яке визначене договором у гривні.

Таким чином, з відповідача підлягають стягненню сума вкладу за договором № SAMDN7707 від 02 вересня 2013 руку з урахуванням індексу інфляції у розмірі 98 821,08 грн. (82 307 грн. х 120,064/100), де 82 307,00 грн. сума вкладу, а 16 514, 08 грн. сума індексу інфляції.

Також з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних за період з 15 вересня 2014 року по 01 квітня 2015 року в розмірі 1 346,23 грн. (82 307 грн. х 3% : 365 днів х 199 днів).

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів.

Крім того, враховуючи, що позивачка була звільнена від сплати судового збору, то на підставі ч. 3 ст. 88 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави, пропорційно до суми задоволених позовних вимог в сумі 3 654,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, ЦПК України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2015 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 за договором № SAMDN7942 від 02 вересня 2013 року суму вкладу 3 000,00 євро, суму нарахованих відсотків 210,00 євро та 3% річних 1526,93 грн. (що еквівалентно 52,50 євро).

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 за договором № SAMDN7707 від 02 вересня 2013 року суму вкладу з урахуванням індексу інфляції у розмірі 98 821,08 грн., суму нарахованих відсотків 14815,00 грн., та 3% річних 1588,54 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь держави судовий збір у розмірі 3 654,00 грн.

У задоволенні позову в іншій частині - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: