Номер провадження 2/243/3147/2017
Номер справи 243/5666/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2017 року Слов'янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді - Старовецького В.І.

за участю секретаря

судового засідання -Каліух К.М.

за участю позивача ОСОБА_2

за участю відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі № 17 Слов'янського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про видачу дозволу на виїзд дитини за межі України, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області звернулась ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 про надання дозволу на в'їзд та виїзд з України неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька, свої вимоги мотивуючи тим, що 11 травня 2002 року вона уклала шлюб з відповідачем, який було зареєстровано Слов'янським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Донецького обласного управління юстиції, від даного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1, виданим Слов'янським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Донецького обласного управління юстиції, який проживає разом із позивачкою в м. Бахмут Донецької області. 22.11.2005 року сторони шлюб розірвали, з цього часу мешкають окремо, дитина проживає разом з позивачем.

На теперішній час позивач бажає вивезти сина на відпочинок за межі України та на зворотній в'їзд в Україну, однак відповідач не дає дозвіл на цей виїзд, у зв'язку з чим позивач просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України та на зворотній в'їзд в Україну ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 у супроводі матері - ОСОБА_2 без згоди та супроводу батька - ОСОБА_3 на період з 01.07.2017 року по 01.07.2020 року. Стягнути з відповідача судові витрати.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримала заявлені вимоги, надала доводи аналогічні доводам викладеним в позовній заяві, зазначила, що планує виїхати з дитиною як за межі України так і на непідконтрольну територію України в м. Донецьк, де мешкає її мати.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог, вказавши, що на непідконтрольній Україні території Донецької області існує загроза життю дитини.

Суд, вислухавши сторін, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до наступного.

Як вбачається із свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2, виданого 11.05.2002 року Слов'янським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Донецького обласного управління юстиції, актовий запис № 168 - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 - уклали шлюб. (а.с.7)

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_3 від 22.11.2005 року - шлюб між сторонами розірвано (а.с.8).

Як встановлено у судовому засіданні та підтверджено Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1, виданим Слов'янським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Донецького обласного управління юстиції, актовий запис № 664 батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (а.с.9).

Позивач хоче вивезти сина на відпочинок межі України, а також до тимчасово непідконтрольної території Україні в Донецькій області, однак відповідач не бажає оформити нотаріально посвідчений дозвіл на виїзд їх спільної дитини за кордон.

Указом Президента України від 14.04.2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» розпочато антитерористичну операцію.

Наказом Першого заступника Голови Служби безпеки України - керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 7 жовтня 2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» визначено, що антитерористична операція проводиться, зокрема, на території Донецької області з 07 квітня 2014 року.

Згідно статті 1 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» (в редакції Закону № 1313-VII від 05.06.2014 року) антитерористична операція - це комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності.

Відповідно до статті 1 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

На теперішній час рішення про завершення проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської області не прийнято.

Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, відповідно до статті 1 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» затверджено розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02.12.2015 року, до цього переліку включено в тому числі місто Донецьк.

З матеріалів справи встановлено, що постійним зареєстрованим місцем проживання позивача та її неповнолітньої дитини є АДРЕСА_1, що підтверджується Довідкою про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, наданою ЧП "Будинок плюс" (а.с.10).

Кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (стаття 33 Конституції України). Тобто Конституція України допускає обмеження права громадян на свободу пересування у випадках, встановлених законом.

Вказане положення Конституції України узгоджується із статтею 2 протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання. На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб. Права на вільне пересування і обрання місця проживання також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдовуються суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Так само, частинами 1 та 3 статті 12 Міжнародного пакту про громадські та політичні права встановлено, що кожному, хто законно перебуває на території будь-якої держави, належить, у межах цієї території, право на вільне пересування і свобода вибору місця проживання.

Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав та свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Тобто Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод та Міжнародним пактом про громадські та політичні права також передбачена можливість запровадження обмежень вільного пересування на території держави, але виключно законами.

Такі обмеження щодо неповнолітньої особи встановлені перш за все ст. 313 ЦК України. Відповідно до частини 2 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідні обмеження передбачені Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а саме: громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Свободу пересування відповідно до закону може бути обмежено, зокрема, у прикордонній смузі; на тимчасово окупованих територіях (ст. 12). Відповідно до ст. 12 вказаного Закону свобода пересування може бути обмежена і в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до положень статті 1 Закону України № 638-IV від 20.03.2003 року «Про боротьбу з тероризмом»:тероризм - суспільно небезпечна діяльність, яка полягає у свідомому, цілеспрямованому застосуванні насильства шляхом захоплення заручників, підпалів, убивств, тортур, залякування населення та органів влади або вчинення інших посягань на життя чи здоров'я ні в чому не винних людей або погрози вчинення злочинних дій з метою досягнення злочинних цілей;режим у районі проведення антитерористичної операції - особливий порядок, який може вводитися в районі проведення антитерористичної операції на час її проведення і передбачати надання суб'єктам боротьби з тероризмом визначених цим Законом спеціальних повноважень, необхідних для звільнення заручників, забезпечення безпеки і здоров'я громадян, які опинилися в районі проведення антитерористичної операції, нормального функціонування державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій.

Відповідно до ст. 14 цього Закону у районі проведення антитерористичної операції на час її проведення може бути встановлено спеціальний порядок, зокрема організовано патрульну охоронну службу та виставлено оточення. У районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян (в редакції згідно із Законом України від 05.06.2014 року № 1313-VII). Перебування в районі проведення антитерористичної операції осіб, які не залучені до її проведення, допускається з дозволу керівника оперативного штабу.

Відповідно до статті 12 Закону України № 638-IV від 20.03.2003 року «Про боротьбу з тероризмом» (в редакції Закону № 378-VIII від 12.05.2015 року) для безпосереднього управління конкретною антитерористичною операцією та керівництва силами і засобами, які залучаються до здійснення антитерористичних заходів, утворюється оперативний штаб, очолюваний керівником Антитерористичного центру при Службі безпеки України (координаційної групи відповідного регіонального органу Служби безпеки України) або особою, яка його заміщує, першим заступником чи заступником керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України. Законні вимоги учасників антитерористичної операції є обов'язковими для громадян і посадових осіб.

На виконання функцій і завдань уповноваженого суб'єкта боротьби з тероризмом, визначених Законом України № 638-IV від 20.03.2003 року «Про боротьбу з тероризмом», першим заступником керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівником Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) видано наказ від 12 червня 2015 року № 415ог «Про затвердження Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей», який фактично є письмовою вимогою до громадян, яка в силу положень ст. 12 Закону України № 638-IV від 20.03.2003 року «Про боротьбу з тероризмом» є обов'язковою до виконання.

Згідно з пунктом 5.1.1 «Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей» в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів

України від 27.01.1995 року № 57.

Положення п.3 - 5 Правил перетинання державного кордону громадянами України, які затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року за №57 (в редакції від 19 жовтня 2016 року) визначають порядок перетинання громадянами України державного кордону.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків, із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі.

Зазначений порядок поширюється як на виїзд дитини у супроводі одного з батьків з України на територію, яка тимчасово не контролюється українською владою так і на територію інших держав.

Таким чином, діючим законодавством не передбачено надання дозволу на багаторазові тимчасові виїзди дитини без дозволу батька - без визначення конкретної держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у такій державі, а також мети такого виїзду.

Згідно із ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки, відповідно до положень ст.151 СК України, вправі обирати самі.

Відповідно до вимог ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно вимог частин першої та другої ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст. 12 Закону України від 26.04.2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Статтею 11 цього Закону передбачено, що предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року предметом основного піклування батьків є найкращі інтереси дитини.

Статтею 3 Конвенції про права дитини також передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

З 07 квітня 2014 року на території Донецької та Луганської області проводиться антитерористична операція, яка на теперішній час не закінчена і до тепер на території, до якої позивач просить надати дозвіл на виїзд дитини без згоди батька, існує реальна загроза безпеки для життя та здоров'я дитини (внаслідок переміщення терористичних груп, використання зброї, вибухівки тощо), а тому виїзд дитини з м. Горлівка не забезпечує її інтересів, наражає її на небезпеку, що є неприпустимим.

Крім того, на думку суду, позивач не довела нагальність потреби в'їзду та виїзду дитини на територію, на якій існують високі ризики небезпеки для життя та здоров'я дітей.

Згідно ст. 16 Закону України 26.04.2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» батьки, інші члени сім'ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов'язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання.

Проте при цьому має забезпечуватись перш за все безпека дитини. В зоні проведення антитерористичної операції права і свободи громадянина, в тому числі дітей, щодо свободи пересування обмежені в рамках закону, і таке обмеження здійснюється з метою

саме убезпечення громадян від загрози збройних нападів, забезпечення безпеки їх життя та здоров'я.

У зв'язку з наведеним, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Крім того, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, суд відмовляє і в частині заявлених вимог про стягнення з відповідача на користь позивача сплаченої суми судового збору.

На підставі наведенного та керуючись ст. ст. 10, 11, 88, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, ст. ст. 151 - 159, 257, 263 Сімейного Кодексу України, Закону України „Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року за №57 (в редакції від 19 жовтня 2016 року); ст. 13 «Загальної декларації прав людини», прийнятої і проголошеної резолюцією 217А (ІІІ) Генеральної асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, ст. 10 «Конвенції про права дитини» прийнятої резолюцією 44/25 Генеральної асамблеї від 20 листопада 1989 року, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про видачу дозволу на виїзд дитини за межі України - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 - денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги до Апеляційного суду Донецької області. Особи, які брали участь, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення постановлено та підписано у нарадчій кімнаті в одному екземплярі.

Суддя Слов'янського міськрайонного суду В.І. Старовецький