У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Карпенко С.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кузнєцова В.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ляпунова Ярослава Анатоліївна, про визнання недійсними договорів дарування, витребування майна, припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності за касаційною скаргою ОСОБА_3, від імені якої діє ОСОБА_6, і за касаційною скаргою ОСОБА_1, від імені якого діє ОСОБА_7, на рішення Апеляційного суду міста Києва від 10 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_8 звернувся до суду з указаним позовом в інтересах неповнолітнього ОСОБА_1, просив визнати недійсними: договір дарування земельної ділянки площею 0,0727 га по АДРЕСА_1, укладений 19 листопада 2007 року ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3, та договір дарування вказаної земельної ділянки, укладений 20 березня 2009 року ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4; припинити право власності ОСОБА_4 на 1/10 частку будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,0727 га по АДРЕСА_1 та 1/10 частку житлового будинку з господарськими спорудами на цій земельній ділянці.

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 уточнив позовні вимоги та просив визнати недійсним договір дарування 9/10 часток земельної ділянки площею 0,0727 га по АДРЕСА_1, укладений 19 листопада 2007 року ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3, та договір дарування вказаної частини земельної ділянки, укладений 20 березня 2009 року ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4; визнати за ним право власності на 9/10 часток земельної ділянки по АДРЕСА_1; припинити право спільної часткової власності ОСОБА_4 на 1/10 частку спірної земельної ділянки та визнати за ним право власності на цю частку земельної ділянки зі сплатою компенсації її вартості на користь ОСОБА_4; припинити право спільної часткової власності на 1/10 частку житлового будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 та визнати право власності на цю 1/10 частку будинку за ним зі сплатою на користь ОСОБА_3 грошової компенсації її вартості; скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку загальною площею 0,0727 га за вказаною адресою, а також реєстрацію права власності ОСОБА_3 на 1/10 частку будинку з господарськими будівлями і спорудами за цією ж адресою.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що він та його мати ОСОБА_2 були власниками квартири у м. Києві. Органом опіки та піклування надано право його матері продати цю квартиру за умови надання йому у власність 9/10 часток житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки по АДРЕСА_1.

7 березня 2007 року ОСОБА_2 подарувала, а він прийняв у дар 9/10 часток житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1. За змістом ст. ст. 377, 381 ЦК України набуття ним у власність 9/10 часток житлового будинку з господарськими спорудами призвело до переходу до нього права власності і на земельну ділянку під цим майном.

Усвідомлюючи ту обставину, що він набув право власності на 9/10 часток земельної ділянки по АДРЕСА_1, його мати 19 листопада 2007 року уклала договір дарування, відповідно до якого подарувала земельну ділянку по АДРЕСА_1 ОСОБА_3

Того ж дня мати подарувала ОСОБА_3 і 1/10 частку житлового будинку за цією ж адресою.

20 червня 2009 року ОСОБА_3 подарувала земельну ділянку по АДРЕСА_1 ОСОБА_4

Таким чином, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є недобросовісними набувачами 9/10 часток земельної ділянки по АДРЕСА_1, оскільки мали законне право розпоряджатись лише 1/10 її часткою, а також 1/10 часткою житлового будинку та господарських будівель і споруд на цій частині земельної ділянки.

Оскільки відповідачі вчинили протиправні дії для заволодіння його майном, ніколи не користувались ним та не несуть витрат на його обслуговування і утримання, мають у власності інше житло, то право власності ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на 1/10 частку земельної ділянки по АДРЕСА_1 та 1/10 частку житлового будинку з господарськими спорудами на ній підлягає припиненню відповідно до ст. 365 ЦК України зі сплатою на їх користь грошової компенсації вартості цих часток.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2015 року у позові відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 10 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки від 19 листопада 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ляпуновою Я.А. та зареєстрований у реєстрі за № 9916, у частині дарування 9/10 часток земельної ділянки загальною площею 0,0727 га по АДРЕСА_1 з визнанням за ОСОБА_1 права власності на цю частку земельної ділянки.

У іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, від імені якої діє ОСОБА_6, просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, від імені якого діє ОСОБА_7, просить скасувати рішення апеляційного суду в частині відмови у позові про припинення права власності на частки у спільному майні та визнання права власності на ці частки за ОСОБА_1, посилаючись на порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 120 ЗК України (у редакції, чинній на час набуття неповнолітнім ОСОБА_1 у власність 9/10 часток житлового будинку по АДРЕСА_1) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Частиною першою статті 125 ЗК України (у редакції станом на 7 березня 2007 року) визначено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 11 лютого 2015 року (справа № 6-2цс15), при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід застосовувати положення ч. 4 ст. 120 ЗК України з огляду на таке. Аналіз норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю та споруду, на якій вони розміщені. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 4 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула право власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні зі ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти.

Задовольнивши частково позов ОСОБА_1 та визнавши недійсним договір дарування земельної ділянки від 19 листопада 2007 року в частині дарування ОСОБА_2 9/10 часток земельної ділянки по АДРЕСА_1 ОСОБА_3 із визнанням права власності на цю частину земельної ділянки за ОСОБА_1, апеляційний суд виходив із того, що відповідно до ст. 120 ЗК України право власності на цю частку земельної ділянки виникло у ОСОБА_1 після отримання ним у дар 9/10 часток житлового будинку по АДРЕСА_1 за договором дарування від 7 березня 2007 року.

Такі висновки апеляційного суду відповідають нормам матеріального і процесуального закону, правовому висновку Верховного Суду України, а також встановленим обставинам справи.

Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 в частині його вимог про припинення права власності ОСОБА_4 на 1/10 частку земельної ділянки по АДРЕСА_1 та право власності ОСОБА_3 на 1/10 частку житлового будинку АДРЕСА_1 і визнання за ОСОБА_1 права власності на ці частки нерухомості зі сплатою на користь ОСОБА_4 і ОСОБА_3 грошової компенсації, апеляційний суд виходив із того, що вимога про припинення права власності за малозначністю часток необґрунтована у зв'язку з недоведеністю ознак для припинення права особи на частку у спільному майні (ст. 365 ЦК України), а також у зв'язку з невнесенням на депозит суду грошової компенсації вартості цих часток.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як убачається із матеріалів справи, згідно з висновком експерта № 2-07/04 за результатами проведення судової оціночно-будівельної, оціночно-земельної та будівельно-технічної експертизи від 7 квітня 2015 року, ринкова вартість житлового будинку, господарських будівель та земельної ділянки по АДРЕСА_1 на час проведення дослідження становить 1 867 594 грн. Із цього ж висновку випливає, що оцінці підлягав житловий будинок, зазначений в технічному паспорті від 22 серпня 2007 року, загальною площею 67,9 кв.м, водночас під час візуально-інструментального обстеження виявлено перепланування та реконструкція будинку, а також прибудови до нього (а.с. 226-241, т.2).

Колегія суддів звертає увагу на те, що матеріалами справи підтверджується надання ОСОБА_1 29 травня 2015 року суду першої інстанції копії квитанції від 29 травня 2015 року про зарахування на депозитний рахунок суду 186 759 грн40 коп. (а.с. 10, т.3), тому доводи касаційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7 обґрунтовані.

Проте вказана обставина не дає підстав для скасування ухваленого апеляційним судом рішення в цій частині, оскільки не спростовує висновок апеляційного суду про необґрунтованість вимоги ОСОБА_1 про припинення права власності за малозначністю часток у зв'язку з недоведеністю ознак для припинення права особи на частку у спільному майні (ст. 365 ЦК України).

Доводи касаційної скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 про те, що у договорі дарування 9/10 часток будинку по АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 від 7 березня 2007 року відсутні відомості про дарування відповідної частини земельної ділянки, а також доводи про те, що ст. 377 ЦК України передбачено перехід права власності на земельну ділянку під будинком і земельну ділянку, яка необхідна для обслуговування будинку, не спростовують висновків апеляційного суду про перехід до ОСОБА_1 права власності на 9/10 часток земельної ділянки внаслідок набуття у власність 9/10 часток будинку відповідно до ст. 120 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Посилання представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 на те, що його довірителю не було відомо про розгляд справи апеляційним судом спростовуються матеріалами справи, із яких вбачається, що ОСОБА_3 направляла до апеляційного суду телеграму про відкладення розгляду справи (а.с. 107, т.3).

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відхилення касаційних скарг і залишення рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, від імені якої діє ОСОБА_6, та касаційну скаргу ОСОБА_1, від імені якого діє ОСОБА_7, відхилити.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 10 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: С.О.Карпенко
Т.Л.Ізмайлова
В.О.Кузнєцов