Номер провадження: 22-ц/785/6479/17
Номер справи місцевого суду: 504/1340/15-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Комлева О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.11.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів Журавльова О.Г., Кравця Ю.І.

при секретарі Ліснік Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Комінтерніського районного суду Одеської області від 13 червня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виплату заробітної плати,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, який згодом був уточнений та остаточно поданий до ОСОБА_2 про виплату заробітної плати, посилаючись на те, що 22 жовтня 2014 року згідно трудового договору була прийнята на роботу в магазин в якості продавця в с. Петрівка Комінтернівського району Одеської області. Згідно трудового договору роботодавець ОСОБА_2 зобовязана була виплачувати їй заробітну плату 650 грн. на місяць за час роботи з 10 до 14 годин. Проте, вона працювала з 08 по 20 годину щоденно, понад час, встановлений договором. Раніше вона працювала у цьому ж магазині без оформлення трудового договору та отримувала заробітну плату у розмірі 2500 грн. на місяць. Зазначає, що останню заробітну плату отримала 31.12.2014р., більше зарплата не виплачувалась, розмір заборгованості складає 7500 грн. Оскільки відповідачка звинуватила її у розтраті та заробітну плату не сплачувала, 26.02.2015 року позивачка подала заяву про звільнення, однак роботодавець відмовилась її брати. Під час судового розгляду позивачка дізналась, що звільнена 17.07.2015 року за ч.4 ст. 40 КЗпП за прогул. Вважає звільнення за такою статтею незаконним, оскільки для застосування дисциплінарного стягнення передбачено строк не пізніше одного місяця, до того ж на порушення ст. 149 КЗпП жодних письмових пояснень від неї витребувано не було.

На підставі вищевикладеного позивачка просила суд утримати з роботодавця ОСОБА_2 заробітну плату з урахуванням індексу інфляції в сумі 10 747,50 гривень, середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у сумі 16 536 грн., визнати незаконним запис та звільнення за частиною 4 статті 40 КЗпП України та внести виправлення в трудову книжку.

В судовому засіданні позивачка, а також її представник позов підтримали.

Представник відповідачки в судовому засіданні позов не визнала.

Рішенням Комінтерніського районного суду Одеської області від 13 червня 2017 року позов ОСОБА_3до ОСОБА_2 про виплату заробітної плати задоволений частково. Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість із заробітної плати з урахуванням індексації у розмірі 1344 грн. 85 коп. Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 середній заробіток у звязку із затримкою строків розрахунку при звільненні з 18.07.2015 р. по 12.06.2017 року в розмірі 14 763 грн. 15 коп. Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь держави судовий збір. В решті задоволення позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі з урахуванням індексації у розмірі 1344 грн. 85 коп., та стягнення середнього заробітку в розмірі 14 763 грн. 15 коп. скасувати, постановити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що судом неповно зясовані обставини, що мають значення для справи, недоведені обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, а також, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

В іншій частині рішення сторонами не оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, які мають значення для вирішення справи.

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Статтею 11 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до вимог частини другої ст.303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Таким чином, суд, розглядаючи цивільну справу у порядку позовного провадження, повинен повно і всебічно зясувати фактичні обставини справи, однак не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог та тієї доказової бази, яка сформована за рахунок доказів, поданих до суду самими учасниками процесу.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, та стягуючи на її користь зі ОСОБА_2 заборгованість із заробітної плати з урахуванням індексації у розмірі 1344 гривні 85 коп., а також середній заробіток у звязку із затримкою строків розрахунку при звільненні з 18.07.2015 р. по 12.06.2017 року в розмірі 14 763 гривні 15 копійок, суд першої інстанції виходив з того, ОСОБА_3 фактично відпрацювала січень та лютий 2015 року, але ОСОБА_2 з нею не розрахувалась та не сплатила 1300 гривень, з розрахунку 650 грн. на місяць, відповідно до умов укладеного договору.

Однак колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не погоджується, оскільки цей висновок зроблено з порушенням норм процесуального та матеріального права, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством,а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427.

Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Як встановлено судом, та підтверджується матеріалами справи, 22 жовтня 2014 року, між ОСОБА_2, як фізичною особою-підприємцем, з одного боку та ОСОБА_4, був укладений трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю (а.с. 6).

Даний договір був зареєстрований 22.10.2014 року за № 0 у Комінтерновському районному центрі зайнятості.

Згідно з умовами договору, заробітна платня становить 650 гривен на місяць, робочий час встановлюється з 10 години по 14 годину (а.с. 6).

Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію шлюбу ОСОБА_4 13 травня 2016 року, змінила прізвище з ОСОБА_4 на Христич (а.с. 88).

У відповідно до ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

При розгляді справи, поза увагою суду першої інстанції, залишилась та обставина, що ОСОБА_2 сплатила ОСОБА_3 заробітну плату у розмірі 4000 гривен.

Під час розгляду у суді апеляційної інстанції позивачка пояснила, що від ОСОБА_2 вона отримала за відпрацьований жовтень та листопад 2014 року 4000 гривен, що також підтверджується позовними вимогами, в яких ОСОБА_4, не заперечує факт отримання заробітної платні у розмірі 4000 гривен, за відпрацьовані жовтень та листопад 2014 року.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції ОСОБА_2, пояснила, що розрахувалась з ОСОБА_3 в повному обсязі, за весь відпрацьований час, даже більше, сплативши на перед 4000 гривен.

Будь-яких доказів, що ОСОБА_4 домовилась зі ОСОБА_2, про сплату заробітної плати, в більшому розмірі ніж зазначено у договорі до суду ні першої, ні апеляційної інстанції ОСОБА_3 не надано.

Також в суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 зазначала, що договір від 22 жовтня 2014 року, єдиний, яким передбачені усі умови, інших договорів, яки були б укладені між нею та ОСОБА_2 не має.

ОСОБА_3 працювала у ОСОБА_2, саме за договором, укладеним між ними від 22 жовтня 2014 року.

З тих підстав, що ОСОБА_3 працювала за трудовим договором починаючи з жовтня 2014 року по березень 2015 року, ОСОБА_2 повинна була сплатити ОСОБА_3 заробітну платню за 4 місяці 8 днів у розмірі 2820 гривен, а сплатила заробітну плату 4000 гривен, тому, колегія суддів дійшла до висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_3

Справа колегією суддів розглянута відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів, які знаходяться в матеріалах справи, належність та допустимість яких перевірена судом та їм надана оцінка в рішенні суду.

Таким чином колегія суддів вважає, що на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 за безпідставність.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Комінтерніського районного суду Одеської області від 13 червня 2017 року скасувати. Ухвалити нове.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виплату заробітної плати відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий______________________________________О.С. Комлева

Судді ______________________________________ О.Г. Журавльов

______________________________________Ю.І. Кравець