провадження № 2-о/243/1228/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2017 року Слов'янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді Мірошниченко Л.Є.

при секретарі Мирошниченко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Слов'янська, цивільну справу за заявою ОСОБА_1, яка діє на підставі довіреності ОСОБА_2, за участю заінтересованої особи: Слов'янського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Донецькій області про встановлення факту смерті, -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2017 року ОСОБА_1, яка діє на підставі довіреності ОСОБА_2, звернулася до Слов'янського міськрайонного суду з заявою, за участю заінтересованої особи: Слов'янського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Донецькій області про встановлення факту смерті, обґрунтувавши свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Ялта Автономної Республіки Крим помер батько ОСОБА_2 - громадянин України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Оскільки ця територія є окупованою, то отримані документи не мають юридичної сили і факт смерті батька ОСОБА_2 потрібно встановити в судовому порядку для отримання свідоцтва про смерть і подальшого використання в цивільно-правових відносинах, у зв'язку з чим, заявник просить суд встановити факт смерті ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця села Мордемитріївка Бавлінського району, Татарстан, громадянина України, який помер в м. Ялта Автономної Республіки Крим, Україна, ІНФОРМАЦІЯ_4.

У судове засідання ОСОБА_1, яка діє на підставі довіреності ОСОБА_2 (а.с.19),будучи повідомлена належним чином про дату та час розгляду справи, не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за своєї відсутності, наполягала на задоволенні заявлених вимог (а.с.33).

Представник заінтересованої особи: Слов'янського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Донецькій області до судового засідання не з'явився, надавши до суду клопотання з проханням слухати справу за його відсутності, рішення просив винести згідно діючого законодавства (а.с.34). Оскільки сторони повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника зацікавленої особи, що відповідає положенням ч. 1 ст. 223 ЦПК України.

Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається зі свідоцтва про народження НОМЕР_1 (а.с.13) батьком ОСОБА_2 зазначений: ОСОБА_3.

Таким чином, судом встановлено, що заявник є рідною донькою ОСОБА_3

Відповідно до медичного свідоцтва про смерть НОМЕР_2 від 19.07.2017 року, причина смерті ОСОБА_3 - фібріляція та тріпотіння шлуночків, атеросклеротичний кардіосклероз (а. с.14-15).

Вирішуючи питання про встановлення факту смерті особи, суд виходить з наступного.

Відповідно до 317 ЦПК України, визначено особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Статтею 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» чітко закріплено, що тимчасово окупованою територією України є сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій.

Згідно статей 3, 8, 9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Переміщені всередині країни особи є громадянами своєї держави і мають широке коло громадських, політичних, екологічних, соціальних і культурних прав.

Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що внутрішньо переміщена особа має права, визначені Конституцією України та законами України. Зокрема, на проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання за місцем перебування.

Відповідно до принципу 20 Керівних принципів з питання про переміщення осіб всередині країни, які були розроблені та прийняті в 1998 році за дорученням Генеральної Асамблеї ООН та Комісії з прав людини, кожна людина, де б вона не знаходилась має право на визнання її правосуб'єктності. Для забезпечення цього права особам, які переміщені всередині країни відповідні органи влади надають всі документи, які необхідні для поваги і здійснення їхніх законних прав, як-то паспорти, посвідчення особи, свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб і свідоцтва про смерть. Органи влади сприяють, зокрема, у видачі нових документів або заміні документів, втрачених під час переміщень, без будь-яких необґрунтованих умов, як-то вимога повернення на місце звичайного проживання для отримання цих та інших необхідних документів.

Згідно із ст. 318 ЦПК України, у заяві повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт.

У відповідність до довідки наданої Слов'янським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану від 15.12.2017 року (а.с.34), вбачається, що актовий запис про смерть ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4, за період з ІНФОРМАЦІЯ_4 по теперішній час по Слов'янському міському ВДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області та виконавчим комітетам місцевих рад м. Слов'янська, відсутній. В результаті розширеного пошуку у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян відомості актового запису про смерть на ім'я зазначеної особи, відсутні.

Пунктом 8 частини 1 статті 315 ЦПК України, передбачений розгляд судом справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Згідно з абз. 2 п. 18 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання.

Судом встановлено, що 18.07.017 року у м. Ялта Автономної Республіки Крим, помер ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин України, причина смерті - фібріляція та тріпотіння шлуночків, атеросклеротичний кардіосклероз, що підтверджується медичним свідоцтвом про смерть НОМЕР_2 від 19.07.2017 року (а.с.14-15).

На підтвердження факту смерті ОСОБА_3 заявником надано копію довідки про звернення до поліції м. Ялта за фактом смерті батька від ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.16); копію направлення до патологоанатомічного відділення від ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.17) та фото з місця поховання на кладовищі з зображенням хреста та таблички з надписом прізвища, ім'я та по батькові, датами народження та смерті батька заявника (а.с.20-27).

Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження та смерті особи в певний час на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 76, 77 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; допустимими за змістом частини першої ст. 78 ЦПК України є докази, одержані в порядку, встановленому законом.

Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватися положеннями частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права.

Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду повинно ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території.

Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток, можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справи у порядку статті 317 ЦПК України.

З огляду на викладене та ту обставину, що для проведення державної реєстрації смерті на території України є об'єктивні перешкоди, з метою захисту прав і свобод громадян України, суд вважає, що заявлені вимоги слід задовольнити, з огляду на їх законність та обґрунтованість, що надасть заявнику можливість отримати видане державним органом України свідоцтво про смерть.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 315-319 ЦПК України, Постановою Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" №5 від 31.03.1995 року, суд -

В И Р І Ш И В :

Заяву ОСОБА_1, яка діє на підставі довіреності ОСОБА_2, за участю заінтересованої особи: Слов'янського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Донецькій області про встановлення факту смерті - задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця - села Мордемитріївка Бавлінського району, Татарстан, громадянина України.

Визнати датою смерті ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_4, місце смерті - м. Ялта Автономної Республіки Крим, Україна.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Слов'янського

міськрайонного суду Л.Є. Мірошниченко