Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/3140/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.11.2017 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Левка Т.Ю.,

секретар судового засідання - Роман К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залу суду м. Виноградів цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько позивача ОСОБА_4, який постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1. Після смерті спадкодавця залишилось спадкове майно: житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований в АДРЕСА_1. Крім позивача, сина спадкодавця, спадкоємцями першої черги за законом до майна померлого є його дружина - ОСОБА_2 та дочка померлого ОСОБА_3., які спадщину не прийняли і відмовляються від своїх часток в спадковому майні на користь позивача. Позивач вказує, що прийняв спадщину, так як фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, однак не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно. У зв'язку з цим позивач звернувся до суду із позовом про визнання за ним права власності на спадковий будинок.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, подав до суду письмову заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи у його відсутність.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явилися, подали до суду письмову заяву, згідно якої вимоги позивача визнають, проти задоволення таких не заперечують та просять суд розглянути справу у їхню відсутність.

Обстеживши матеріали справи та клопотання сторін, визнаючи в порядку ст.169 ЦПК України необов'язковим відібрання особистих пояснень від учасників процесу, і враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних у ній матеріалів та доказів і приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлені ті обставини на які посилається позивач в своїй позовній заяві, відповідачами позов визнано повністю, що не суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому в порядку ст.174 ЦПК України визнання ними позову прийнято судом.

У відповідності до вимог ст. ст. 10, 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі.

В судовому засіданні належними доказами встановлено, що помер батько позивача ОСОБА_4, що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 01.07.1997 року.

Померлий постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою виконкому Оноцької сільської ради від 05.10.2017 року.

Після смерті батька позивача залишилось спадкове майно: житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований АДРЕСА_1.

На випадок своєї смерті спадкодавець заповіту не залишив.

У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. N 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснено, що відносини спадкування регулюються за правилами ЦК 2003 р., якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 р. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК 1963 р., у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Таким чином, спадкування після смерті батька позивача відбувалось за правилами, встановленими ЦК 1963 р.

У відповідності до ч.1 ст.529 ЦК Української РСР 1963 р., спадкоємцями першої черги за законом до спадкового майна є дружина померлого ОСОБА_2, що стверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_3 від 10.06.1964 року, а також дочка померлого - ОСОБА_3 (ОСОБА_3 - прізвище за чоловіком, що стверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_4 від 18.07.1987року), що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5, які являються відповідачами по справі.

Після смерті батька позивач прийняв спадщину у відповідності до ст.549 ЦК Української РСР, так як вступив в управління та володіння спадковим майном, оскільки на час смерті проживав разом зі спадкодавцем в спадковому будинку, усі витрати у зв'язку з організацією поховання проводив сам, а також догляд за житловим будинком, робив ремонт в даному дворогосподарстві, і після смерті батька вступив у фактичне володіння та користування будинком, предметами домашнього вжитку, що підтверджується довідкою від 05.10.2017 року за № 362, виданою виконкомом Оноцької сільської ради.

Відповідачі по справі на спадковий будинок не претендують та відмовляються від належних їм часток у спадковому майні на користь позивача, про що подали відповідні заяви, посвідчені секретарем виконавчого комітету Оноцької сільської ради від 05.10.2017 року.

Відповідно до п.37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, зокрема, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою( ст.382 ч.2, ст.392 ЦК України).

Згідно із правилами, встановленими п.4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженими Наказом Мін'юсту від 22.02.2012 року N 296/5, для видачі свідоцтва про право на спадщину, у складі якої є нерухоме майно, необхідно подати правовстановлюючий документ та Витяг із Державного реєстру речових прав. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Отримати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька позивач не має можливості, оскільки спадкодавцем за життя не було виготовлено свідоцтва про право власності на спадковий будинок.

Відповідно до ч.1 ст.6 ЦК Української РСР та ст.16 ЦК України 2003 року визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом.

Відповідно до ч.1 ст.529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Відповідно до ст.548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст.549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно довідки КП «Виноградівське РБТІ» за №514 від 02.08.2017 року та Технічного паспорта на житловий будинок від 27.07.2017 року, житловий будинок в АДРЕСА_1, рахується за померлим ОСОБА_4 на підставі довідки Оноцької сільської ради від 19.07.2017 року за № 278. Рік будівництва будинку - 1977, надвірних будівель - 1958, 1989 роки.

Згідно довідки виконкому Оноцької сільської ради за № 361 від 05.10.2017 року дворогосподарство в АДРЕСА_1 згідно записам по господарської книги №2, особового рахунку НОМЕР_6 рахується за ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відповідно до ст.10-13 глави ІІІ Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31. 01.1966 року, затвердженої заступником міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, погодженої заступником голови Верховного суду Української РСР 15.01.1966 року (втратила чинність 19.01.1996 року), при відсутності правовстановлюючих документів право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради та висновком інвентар бюро.

Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах судами повинні оцінюватись у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти. (Лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України, від 01.09.2011, № 40-12-2409 "Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року").

Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекція України, від 30.07.2012, № 40-19-5376 "Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів").

Відповідно до "Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно", рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 (в редакції від 01.01.2013 року), рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно.

За таких встановлених у судовому засіданні обставин, суд, розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимог та наданих позивачем доказів, які оцінені судом в їх сукупності, вважає що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 6, 525, 527, 534, 541, 542, 548, 549 ЦК УРСР в ред. від 18.07.1963 року, ст.ст.16, 392 ЦК України, ст.ст. 10, 60, 169, 209, 213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1, право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок з надвірними спорудами (загальною площею 96,8 кв.м., з яких житлова 40,2 кв.м.), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ГоловуючийТ. Ю. Левко