Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єаиний унікальний номер з 14/3002/15-ц Головуючий у 1 інстанції Галянчук Н.М.
Номер провадження 22-ц/778/2930/17 Суддя-доповідач Кухар С.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2017 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого, судді Кухаря С.В.

суддів: Крилової О.В.

Трофимової Д.А.

секретар Ващенко З.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 30 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК» про захист прав споживачів -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК» про захист прав споживачів, в позові посилається на те, що у грудні 2007 року він звернувся до ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого, відповідно до п. 1.2. Статуту, є ПАТ «Альфа-Банк», з метою отримання кредиту для придбання автомобіля. Працівниками відповідача йому було запропоновано надати кредитні кошти в іноземній валюті - доларах США. 27 грудня 2007 року він уклав з відповідачем кредитний договір № 490053747, за яким ПАТ «Альфа-Банк» надав кредит у сумі 10974,85 доларів США на строк до 27 грудня 2013 року. Договором про внесення змін і доповнень до кредитного договору від 19 травня 2009 року дату остаточного повернення кредиту змінено на 27 грудня 2017 року, у новій редакції викладено Графік погашення заборгованості. Перед укладенням кредитного договору йому було надано Розрахунок сукупної вартості кредиту на придбання транспортного засобу та реальної процентної ставки (додаток до кредитного договору),. згідно якого абсолютне значення подорожчання кредиту складає 6204,20 грн. Насправді ж сума процентів за користування кредиту за 6 років повинна була становити 5523,76 доларів США, що на день укладення договору становило 27894,99 грн. Тобто, на думку позивача, ПАТ «Альфа-Банк», з метою спонукати його/укласти кредитний договір увів його в оману щодо спщ|жньої_вартр_сті кредиту, чим порушив вимоги ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» - здійснив відносно нього нечесну підприємницьку діяльність.

Крім того, позивач вказував, що Графік погашення заборгованості у порушення вимог ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не містить, зрозумілої та передбаченої законом інформації щодо погашення кредиту та інформації щодо сукупної вартості кредиту, зокрема, з цього Графіку не зрозуміло, які платежі (кредит, проценти, неустойка тощо) та в якій валюті він повинен сплачувати банку. При цьому суми в Графіку іюгашення заборгованості не є рівними у всіх періодах, тоді як у Розрахунку сукупної вартості крещту та п. 2.8. кредитного договору зазначено, що повернення кредиту та сплата процентів за його використання здійснюється рівними частинами по 229,00 доларів США.

Також позивач вказував, що за п. 2.8. кредитного договору, платежі з повернення кредиту сплати процентів за його використання повинні здійснюватися щомісячно рівними частинами відповідно до Графіку платежів та Розрахунку сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки; у разі сплати у валюті кредиту - до 27 числа кожного місяця рівними частинами в сумі 229,W доларів США (без визначення в гривні); у разі погашення кредиту в національній валюті таке погашення має здійснюватися не пізніше 26 числа кожного місяця у сумі, розрахованій у порядку та на умовах, визначених цим договором, а за п. 9.2.2. кредитного договору, повернення кредиту у валюті, відмінній від валюти кредиту, якою може бути інша іноземна валюта 1 групи Класифікатора чи національна валюта України - в еквіваленті, розрахованому від належної до сплати суми коштів у валюті кредиту, виходячи з безготівкового курсу валюти кредиту, встановленого банком на наступний банківський день від дати зарахування коштів відповідного платежу шляхом безготівкового перерахування еквівалентної суми в іншій валюті на рахунок шляхом внесення через касу банку.

Позивач вказував, що наведені вище договірні положення суперечать законодавству, є невигідними, дискримінаційними та несправедливими в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зважаючи на це, а також на інші, на думку позивача, порушення вимог цивільного законодавства України, у тому числі не повідомлення позивача про те, що валютні ризики за кредитним договором несе позичальник, ОСОБА_3 просив визнати недійсним кредитний договір та стягнути на його користь з ПАТ «Альфа-Банк» 72387,15 грн., надмірно сплачених ним на виконання умов кредитного договору № 490053747 від 27 грудня 2007 року.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 30 березня 2017 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що у грудні 2007 року позивач звернувся до ЗАТ «Альфа- Банк», правонаступником якого, відповідно до п. 1.2. Статуту, є ПАТ «Альфа-Банк» (т. 1 а.с. 12), з метою отримання кредиту для придбання автомобіля.

27 грудня 2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 490053747, за умовами якого-відповідач-надав позивачу кредит у сумі-10974,85 доларів США на придбання транспортного засобу зі сплатою 14,5 % річних з кінцевим терміном повернення 27 грудня 2013 року (т. 1 а.с. 4-8, 24-25).

Як встановлено судом, відповідно до умов вищевказаного кредитного договору, банк надав позичальнику кредит у сумі 10974,85 доларів США, а позичальник зобов'язувався повернути наданий кредит і сплатити проценти за його користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором та додатком № 1 до нього - Графіком платежів та розрахунком сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки.

Даний факт позивачем не оспорюється та на підтвердження виконання кредитного договору позивачем надано копії квитанцій про часткове погашення заборгованості за кредитним договором (т. 1 а.с. 48-134). З наданих суду копій квитанції вбачається, що останній платіж за кредитним договором був здійснений у квітні 2015 року.

Грошові кошти у сумі 55423,00 грн. після здійснення валютно-обмінної операції були перераховані на рахунок продавця автомобіля - ЗАТ «Запорізький Автомобілебудівельний Завод» (т. 1 а.с. 44).

19 травня 2009 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_3 укладений договір про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору № 490053747 від 27 грудня 2007 року (т. 1 а.с. 9-11), за яким внесено зміни у п. 2.3. договору, а саме дату остаточного повернення кредиту змінено на 27 грудня 2017 року, крім того, у новій редакції викладено Додаток № 1 до кредитного договору, а саме Графік погашення заборгованості.

Так, відповідно до п. 2.3. частини № 1 кредитного договору (з урахуванням змін, внесених договором внесення змін і доповнень № 1 від 19 травня 2009 року), сторони погодили строк його дії -до 27 грудня 2017 року.

Пунктом 2.2. частини № 1 договору встановлено відсоткову ставку за користування кредитом у розмірі 14,5 % річних.

Кредитні кошти призначені для здійснення позичальником розрахунків по договору купівлі-продажу з метою придбання транспортного засобу, зазначеного у п. 2.4. частини № 1 кредитного договору.

Пунктом 2.11. частини № 1 кредитного договору було визначено, що входить до сукупної вартості кредиту.

Пунктом 2.8. частини № 1 та розділом 9 частини № 2 кредитного договору визначено порядок нарахування процентів, комісій та погашення заборгованості за кредитним договором.

Розділами 5-8 частини № 2 кредитного договору встановлені права та обов'язки сторін.

Пунктом 7 частини № 1 кредитного договору передбачено, що підпис позичальника на цьому договорі є письмовим підтвердженням отриманням ним свого примірнику договору в дату його укладення та ознайомлення його у письмовій формі з інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також іншої інформації, надання якої вимагає чинне законодавство України. Підпис позичальника на цьому договорі є також письмовим підтвердженням того, що позичальник в письмовій формі ознайомлений з умовами кредитування, які йому роз'яснені та зрозумілі.

У п. 2.1. розділу 2 частини № 2 кредитного договору позичальник засвідчив, що перед укладення договору він у повній мірі ознайомлений з умовами надання кредиту, в тому числі сукупною вартістю кредиту з урахуванням реальної процентної ставки, значення абсолютного подорожчання кредиту, видів, предметів та вартості супутніх послуг, особливостями кредиту, його перевагами та недоліками, методикою, яка використовується банком для визначення ^валютного курсу, строків, і комісій, пов'язаних із конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості зе кредитом та процентами за користування ним, а також іншою інформацією згідно з вимогами чинного в Україні законодавства.

Таким чином, суд попередньої інстанції вірно зазначив, що позичальнику було надано повну інформацію про умови отримання кредиту, комісії за видачу кредиту, розмір відсоткової ставки, процедуру виконання договору, орієнтовну сукупну вартість кредиту, проінформовано про коливання курсу долара, а тому посилання позивача на порушення вимог чинного законодавства є не обґрунтованим та безпідставним.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом, спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У ст. 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, а саме - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. А відповідно до ч. З ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочинну прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов.

Колегія суддів погоджується також із висновком суду, що посилання позивача на порушення банком норм Цивільного кодексу України та вимог діючого законодавства, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», під час укладення договору є безпідставним, оскільки підписуючи кредитний договір, позивач не заперечував проти його умов та не було підстав, які б змушували ОСОБА_3 підписати договір на невигідних для нього умовах.

Як було встановлено судом попередньої інстанції, позивачем у період 2008-2015 років здійснювалась часткова оплата за вказаним кредитним^догрвором,отже, на протязі цього ріку часу у позивача не виникало жодних сумнівів у правомірності укладеного кредитного договору, а позивач розпорядився кредитними коштами на власний розсуд.

Відповідно до абз. З ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що вказані положення були внесені до Закону України «Про захист прав споживачів» Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» та набули чинності лише 16 жовтня 2011 року, а тому, не можуть бути застосовані до оспорюваного кредитного договору.

вірно вказав, що чинним законодавством не передбачений стабільний

фіксований курс долара США (або інших іноземних валют) до національної валюти - гривні. В даному випадку, саме по собі зростання (або спадання) курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі ст. 652 ЦК України, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, а ОСОБА_3 свідомо і без-жодного примусу погодився з умовами надання кредиту в іноземній валюті, усвідомлюючи можливі наслідки коливання курсу валют.

Враховуючи факт того, що позичальнику було надано повну інформацію про умови отримання кредиту, комісії за видачу кредиту, розмір відсоткової ставки, процедуру виконання договору, орієнтовну сукупну вартість кредиту, проінформовано про коливання курсу долара, посилання позивача на порушення вимог чинного законодавства є необгрунтованим.

Суд також вірно зазначив, що у порушення вимог ст. 60 ЦПК України позивач не надав суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту обману та наявність умислу в діях відповідача.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду, що у даній справі спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, про що свідчить п. 2.1. розділу 2 частини № 2 кредитного договору. Також детальний розпис сукупної вартості кредиту наведено з підписом ОСОБА_3 у Додатку № 1 до цього договору (т. 1 а.с. 24-25).

Отже, позичальник був у письмовій формі повідомлений про всі умови споживчого кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, відповідно до вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року, що підтверджується текстом договору, та не мав зауважень, претензій щодо наданої інформації.

Суд також вірно зазначив, що ненадання банком повної інформації про сукупну вартість

кредиту не є підставою для визнання кредитної угоди недійсною у розумінні ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки умови спірного договору містять інформацію щодо розміру процентної ставки, сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту, кількість платежів та їх періодичність, обсяг платежів на весь час дії договору. Крім цього, права споживача, у разі надання йому недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію, підлягають захисту у випадках та спосіб, встановлений ч. 7 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення кредитного договору). Цією нормою не передбачалось визнання недійсним договору у зв'язку із наданням недоступної, недостовірної або несвоєчасної інформації про

продукцію. Позивач при укладенні спірного договору мав можливість ознайомитися з його умовами та не погодитись чи відмовитись від укладання договору, проте договір був підписаний та виконувався сторонами.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висноком суду про те, що при укладенні спірного кредитного договору сторонами погоджені усі його істотні умови та додержане вимоги, необхідні для чинності правочину, а підстав, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України, ст. ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року, для визнання кредитного договору № 490053747 від 27 грудня 2007 року недійсним немає, і позивач їх не довів. ОСОБА_3 була надана вся інформація про кредитні послуги, а несправедливих умов договору ним не доведено.

Тому суд вірно відмовив в задоволенні позову.

Такі висновки відповідають правовій позицій, викладеній у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів.

Доводи апеляційної скарги в тому числі і щодо неповідомлення банком позивача про валютні ризики, про невтановлення судом дійсної вартості кредиту, про незрозумілість графіку погашення кредиту, про невигідність, дискримінаційність умов договору, про ненадання належної інформації щодо суми кредиту зводяться лише до незгоди з рішенням суду першої інстанції, грунтуються фактично на тих же доводах, на які посилався апелянт в суді першої інстанції, вони повно і всебічно оцінені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні і його висновків не спростовують.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 317 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 30 березня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала судової колегії може бути оскаржена безпосередньо до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: