АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 13 серпня 2012 року між позивачем та ОСОБА_2 був укладений договір позики, за яким в останнього виникла заборгованість в розмірі 5000000,00 грн. З метою забезпечення повернення коштів за договором позики ОСОБА_2 зобовязався передати позивачу ряд нерухомого майна.

Оскільки борг відповідачем не повернуто, то ОСОБА_3 просив суд визнати за ним право власності на нерухоме майно:

- трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 160,4 кв.м., житлова площа - 86,3 кв.м.;

- паркінг (автостоянку) для автомобілів №8 в будинку №82 по вулиці Рози Люксембург в м. Донецьк, загальною площею 19,9 кв.м.;

- приміщення-апартаментів №4 в будинку №12В Алупкинське шосе, смт. Курпати, м. Ялта, АРК, загальною площею 100,6 кв.м.;

- нежитлові приміщення в будинку №60 на 3-му поверсі будівлі літ. А-7 по вулиці Постишева в м. Донецьк, загальною площею 489,6 кв.м. та на першому поверсі 170 кв.м., в будівлі літ. А1-2;

- квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 151,40 кв.м., яка складається з 4 кімнат, житловою площею 92,30 кв.м.;

- нежитлове приміщення 1-го поверху та підвалу, по вулиці Пушкінська 6,5 в м. Харків, літ. А-5;

- паркінг (автостоянку) для автомобілів №2/52 в будинку №21Б по проспекту Панфілова в м. Донецьк, загальною площею 14,8 кв.м.;

- паркінг (машиномісце) №24 в будинку №12В, АРК, м. Ялта, смт Курпати, Алупкинське шосе, загальною площею 13,6 кв.м.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 було відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі, якій було зареєстровано 01 лютого 1999 року.

Від спільного життя мають неповнолітніх дітей ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3.

На теперішній час ОСОБА_4 разом з дітьми проживає в м. Києві, як переміщена особа з тимчасово окупованої території.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2016 року частково задоволено заяву ОСОБА_4 та відновлено втрачене судове провадження з ініціативи суду у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором займу в частині зібраних документів.

Додатковим рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2016 року відновлено судове провадження в частині ухвали Київського районного суду міста Донецька від 06 червня 2014 року про затвердження мирової угоди у цивільній справі №257/4213/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором займу.

З тексту рішення вбачається, що сторонами укладений договір позики від 13 серпня 2012 року, відповідно до якого позивач ОСОБА_3 позичив ОСОБА_2 грошову суму для розвитку його бізнесу та в інтересах родини.

Із матеріалів справи вбачається, що право власності на спірне майно у відповідача виникло під час перебування у шлюбі з ОСОБА_4, а відтак є спільною сумісною власністю подружжя.

Тож, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги про визнання права власності на спірну нерухомість за позивачем не підлягають задоволенню до вирішення питання про поділ спільного майна подружжя між ОСОБА_2 та ОСОБА_4

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_11 посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, вважає оскаржуване рішення таким, що порушує права інших сторін по справі.

Зокрема, відповідач, зазначає, що під час розгляду справи ним в повному обсязі було визнано позовні вимоги ОСОБА_3, у звязку з чим, суд повинен був врахувати волевиявлення сторін та ухвалити рішення про задоволення позовних вимог та визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно.

Однак, колегія суддів не погоджується із такою позицією апелянта, оскільки нерухомість яка є предметом розгляду в даній цивільній справі має статус спільного майна подружжя ОСОБА_4 і факт розподілу майна між подружжям є обовязковим, так як ОСОБА_2 не вправі розпоряджатись майном, частину якого може бути визнано за дружиною, яка, в свою чергу, не несе боргових зобовязань перед позивачем за договором позики від 13 серпня 2012 року.

Посилання апелянта на той факт, що відповідачем визнано позов в суді першої інстанції не є безпідставною умовою для задоволення позовних вимог, якщо порушуються права третіх осіб.

Окрім цього спосіб захисту,обраний позивачем по справі, а саме визнання права власності на нерухоме майно в рахунок погашення заборгованості за договором позики, не передбачений ст. 16 ЦК України.

А тому, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

ОСОБА_12