Дата документу 02.11.2017
ЄУ № 420/1766/17
Провадження №2/420/669/17
У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без руху

02 листопада 2017 року смт. Новопсков

Луганська область

Суддя Новопсковського районного суду Луганської області Пронька В.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Відокремленого підрозділу «Шахта «Комсомольська» Державного підприємства «Антрацит» про припинення трудового договору,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Новопсковського районного суду Луганської області з позовом, в якому просить встановити факт припинення з 04.08.2014 трудових відносин між ним та відповідачем за ст. 38 КЗпП України.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Перевіривши дотримання вимог ст. ст. 119-120 ЦПК України щодо форми і змісту позовної заяви, суд приходить до висновку, що вона підлягає залишенню без руху, з огляду на наступне.

У цивільному процесі, що базується на засадах змагальності й диспозитивності, особливого значення набуває зміст позовної заяви, від якого залежать не тільки дії судді при вирішенні питання про відкриття провадження, а й позиція відповідача, котрий, як і позивач, має право на судовий захист, а для реалізації цього права відповідач має бути обізнаним з тим, які вимоги до нього заявлені, з яких підстав і якими доказами це підтверджується.

Вимоги, що предявляються до змісту позовної заяви, чітко визначені у ст. 119 ЦПК України і важливими, є зокрема, зміст позовних вимог, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування (п.п.3, 5, 6 ч. 2 ст. 119 ЦПК України).

Вказані вимоги закону позивачем не виконані. Зокрема, позивачем не конкретно викладені позовні вимоги із врахуванням викладених обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги. Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач просить встановити факт припинення трудових відносин з відповідачем, при цьому посилається на ст. 38 КЗпП України, яка регламентує умови розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника.

Разом з тим, розгляд цивільних справ щодо встановлення юридичних фактів проводиться судами в порядку окремого провадження та у відповідності до приписів глави 6 розділу IV ЦПК України.

Суд також вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно ч. 4 ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщена особа, яка не звільнилася з роботи (не припинила інший вид зайнятості), у разі неможливості продовження роботи (іншого виду зайнятості) за попереднім місцем проживання для набуття статусу безробітного та отримання допомоги по безробіттю та соціальних послуг за загальнообовязковим державним соціальним страхуванням на випадок безробіття може припинити трудові відносини, надавши нотаріально посвідчену письмову заяву про припинення працівником трудових відносин з підтвердженням того, що ця заява таким громадянином надіслана роботодавцю рекомендованим листом (з описом вкладеної до нього такої заяви). У разі припинення приймання поштових відправлень на/з території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення у звязку з обставинами, визначеними у статті 1 цього Закону, така заява подається до відповідного районного, міськрайонного, міського, районного у місті центру зайнятості за місцем проживання внутрішньо переміщеної особи.

Отже, вищевказаним законом чітко встановлений порядок припинення трудових відносин для внутрішньо переміщених осіб, коли вони не звільнилися з роботи та не можуть продовжувати роботу за попереднім місцем проживання, в тому числі у разі припинення приймання поштових відправлень на/з території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення.

Разом з тим, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач не вказав причин неможливості подання до центру зайнятості за місцем проживання (тимчасового переміщення) нотаріально посвідченої письмової заяви про припинення працівником трудових відносин.

Крім того, всупереч вимог ч. 5 ст. 119 ЦПК України до позовної заяви не додано документ, що підтверджує сплату судового збору.

Посилання позивача на п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» суд вважає безпідставними, оскільки вказана норма Закону містить вичерпний перелік пільг щодо сплати судового збору, а саме: від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з 01.01.2017 ставка судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 640,00 грн.

З огляду на вищевикладене, позивачу необхідно уточнити зміст позовних вимог та сплатити судовий збір у розмірі 640,00 грн на р/р 0223, одержувач УДКСУ у Новопсковському районі, банк одержувача ГУДКСУ у Луганській області, код 37942461, МФО 804013.

Як вбачається з наданої позовної заяви, вимоги закону при її поданні у повному обсязі не виконано. Невиконання вимог ст.ст. 119-120 ЦПК України, є підставою для залишення позовної заяви без руху у відповідності зі ст. 121 ЦПК України з наданням строку для усунення недоліків, який не може перевищувати пяти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Керуючись ст.ст. 119-121, 210, 293 ЦПК України, суддя

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Відокремленого підрозділу «Шахта «Комсомольська» Державного підприємства «Антрацит» про припинення трудового договору залишити без руху, про що сповістити позивача, надавши йому строк для усунення зазначених недоліків, який не може перевищувати пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Розяснити, що в іншому випадку позовна заява вважається неподаною і повертається.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: