АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 671/1792/16-ц
Провадження № 22-ц/792/1248/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2017 року м. Хмельницький

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючої судді Пєнти І.В.,

суддів: Корніюк А.П., Талалай О.І.

секретар Кошельник В.М.,

за участю: апелянта ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 22 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, треті особи приватний нотаріус ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання договору дарування квартири частково недійсним та визнання права власності на 1/2 частину квартири.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, треті особи приватний нотаріус ОСОБА_5, про визнання договору дарування квартири частково недійсним та визнання права власності 1/2 частину квартири. В обґрунтування позову зазначав, що 01 травня 1997 року між ним та ОСОБА_4В був укладений шлюб під час перебування у якому, в 1997-1999 роках, в будинку по вул. Уральських Танкістів, 19 в м. Волочиськ придбано двохкімнатну квартиру №23, в якій до 2008 року проведено внутрішній ремонт та облаштовано квартиру меблями і побутовою технікою за спільні кошти подружжя. Зазначав, що в 2014 році відповідач одноосібно оформила на себе право власності на квартиру. 15.07.2015 року під час перебування у шлюбі, відповідач без відома і згоди позивача подарувала належну їм квартиру своєму синові від першого шлюбу ОСОБА_6 Враховуючи відсутність у дарувальника будь-яких підстав дарувати квартиру обдаровуваному, укладений договір дарування мав на меті уникнути розподілу спільного сумісного майна подружжя, яке вони отримали під час перебування у шлюбі. Зокрема, договір дарування було укладено 15.07.2015 року, а 14.08.2015 року відповідач подала до суду позов про розподіл спільного майна подружжя. Виходячи з викладеного вище, позивач просив визнати договір дарування квартири № 23 за адресою вул. Уральських Танкістів, 19 у м. Волочиську, укладений 15.07.2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 та посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_5 частково недійсним та визнати за ним право власності на ? частину спірної квартири.

Ухвалою Волочиського районного суду Хмельницької області від 25.01.2017 року до участі в справі як третю особу на стороні відповідача без самостійних вимог щодо предмету спору залучено ОСОБА_6

Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 22 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується з рішенням суду першої інстанції, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення, судом односторонньо, упереджено та критично оцінено докази, не зясовано належним чином обставини справи. Вказує, що судом не було досліджено у повному обсязі підстави виникнення права спільної сумісної власності на квартиру одного з подружжя та залишено поза увагою свідоцтво про право особистої приватної власності на спірну квартиру, видане 27 березня 2002 року. Зазначає, що суд дійшов хибного висновку про те, що спірна квартира є особистою приватною власністю відповідача, оскільки до реєстрації шлюбу ОСОБА_4 вносила в будівельний кооператив лише частину платежів, а решта повна виплата вартості квартири здійснювалась під час шлюбу за кошти, які є спільною сумісною власністю подружжя.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали апеляційну скаргу.

Представник відповідача в судовому засіданні просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не зявились, про день, місце і час слухання справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що в період до березня 1995 року відповідачка ОСОБА_4 перебувала у шлюбі з ОСОБА_7, після розірвання якого отримала прізвище «Кінзерська» (а.с. 43).

В період з 31 травня 1997 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 12 жовтня 2015 року було розірвано (а.с. 8, 44).

З матеріалів справи вбачається, що за договором купівлі-продажу, укладеним між адміністрацією Волочиського заводоуправління будматеріалів та ОСОБА_4, адміністрація заводоуправління продавала квартиру в 30-квартирному житловому будинку, який будувався, по вул. Уральських Танкістів, 19 по ціні 5 млн. крб.. за 1 кв.м., а ОСОБА_6 зобовязувалась внести суму в розмірі 200 000 000 крб. в касу заводоуправління або на розрахунковий рахунок до 01.05.1994 року (а.с. 64).

Згідно квитанцій до прибуткових касових ордерів встановлено, що ОСОБА_4 в період з квітня 1994 року по жовтень 1996 року здійснювала платежі за квартиру в касу заводоуправління будматеріалів (а.с. 53, 65).

В свою чергу, позивач, заперечуючи факт внесення відповідачкою коштів за квартиру за вказаний період, не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували дані обставини, та доводили факт придбання квартири за спільні кошти подружжя.

27.03.2002 року на підставі рішення виконкому Волочиської міської ради № 56 від 24.02.2000 року ОСОБА_4 було видано свідоцтво на право особистої власності на двокімнатну квартиру №23, житловою площею 29,1 кв. м., яка розташована за адресою: вул. Уральських Танкістів, 19 у м. Волочиську. Вказана квартира 27.03.2002 зареєстрована Волочиським районним бюро технічної інвентаризації на праві особистої власності за відповідачкою (а.с. 38).

За договором дарування квартири від 15 липня 2015 року, ОСОБА_4 передала безоплатно у власність ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1, а останній прийняв подароване майно (а.с. 36-37).

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, зокрема положення Кодексу про шлюб та сімю України, Закон України «Про власність», які були чинні на момент виникнення спірних правовідносин, з врахуванням правового висновку ВСУ, викладеного у постанові №6-1662цс15 від 04.11.2015 року.

Так, відповідно до ст. 16 Закону України «Про власність» майно нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сімю України.

У відповідності до розяснень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 року №16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" ( редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна й робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, вклади до кредитних установ; паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; страхова сума, страхове відшкодування, сплачені за рахунок спільних коштів подружжя, страхові платежі, які були повернені при достроковому розірванні договору страхування або які міг би одержати один із подружжя в разі дострокового розірвання такого договору на час фактичного припинення шлюбу; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінивши докази по справі в їх сукупності, правильно виходив з того, що квартира АДРЕСА_2 є особистою власністю відповідачки ОСОБА_4 та не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя.

Натомість, ОСОБА_1 на підтвердження своїх вимог не надав доказів того, що джерелом набуття спірної квартири є спільні сумісні кошти подружжя.

Згідно з положеннями ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог про визнання права власності за позивачем на1/2 частини квартири та визнання частково недійсним договору дарування квартири.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на те, що підключення квартири до централізованого водопостачання, газопостачання та енергопостачання та фактична передача квартири замовнику відбувалося під час шлюбу, що свідчить про повну виплату вартості квартири під час шлюбу за спільні кошти. Оскільки сам по собі факт підключення квартир до комунікацій та її передача замовнику в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення квартири до обєкта права спільної сумісної власності подружжя і дані обставини не підтверджують факту її набуття за спільні сумісні кошти.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів.

Крім того, інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду та не містять посилання на докази, які б впливали на законність рішення суду.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 22 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча /підпис/ ОСОБА_8

Судді: /підписи/ ОСОБА_9

ОСОБА_10

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду І.В. Пєнта

________________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_11 Провадження № 22-ц/792/1248/17

Доповідач Пєнта І.В. Категорія № 2