02 листопада 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
ЄвтушенкоО.І., Карпенко С.О., Кузнєцова В.О.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя,
за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 14 листопада
2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 05 квітня
в с т а н о в и л а:
У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 07 вересня 2010 року між нею та ОСОБА_5 укладено шлюб, який розірвано рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 18 лютого 2013 року.
За час перебування в шлюбних відносинах сторонами на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 03 лютого 2011 року придбано житловий будинок АДРЕСА_1, право власності якого на ОСОБА_5
Після розірвання шлюбу ОСОБА_5 залишився мешкати у цьому будинку, а ОСОБА_4 переїхала до своїх батьків.
Вказувала, що їй стало відомо, про те що ОСОБА_5 має намір одружитися, продати вказаний будинок та виїхати для проживання до іншого населеного пункту.
Ураховуючи наведене та те, що її право спільної сумісної власності може бути порушене, ОСОБА_4 просила здійснити поділ вказаного будинку як спільного сумісного майна подружжя, визнати за нею та за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 за кожним. Стягнути з відповідача понесені судові витрати.
Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від

14 листопада 2016 року позовні вимоги задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1, в порядку поділу спільного майна подружжя.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 05 квітня 2017 року рішення Приазовського районного суду Запорізької області від

14 листопада 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 14 листопада

2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 05 квітня

2017 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що придбаний в період зареєстрованого шлюбу житловий будинок АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю сторін по справі і є обʼєктом поділу майна подружжя.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 07 вересня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено шлюб, який розірвано рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 18 лютого 2013 року.

За час перебування в шлюбних відносинах сторонами на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 03 лютого 2011 року, укладеного між покупцем - ОСОБА_5 та представником продавця - ОСОБА_7, придбано житловий будинок АДРЕСА_1, за ціною 32 400 грн.

Відповідно до п. 4.13 вищевказаного Договору купівлі-продажу згода дружини Покупця на купівлю чоловіком вказаного житлового будинку за набуті подружжям в період зареєстрованого шлюбу грошові кошти, підтверджена складанням заяви, справжність підпису на якій засвідчено нотаріусом.

За змістом пункту 4.11 Договору купівлі-продажу відповідачу нотаріусом було роз'яснено зміст статей 60, 65, 74 СК України.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).

За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року справа № 6-843цс17.

Згідно розʼяснень викладених в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦКУкраїни) , відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Таким чином в розумінні ст. 60 СК України майно, придбане під час шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя і тягар доказування, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності покладається на того з подружжя, хто набув спірне майно за кошти, що належали йому особисто, та вважав, що вказаний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки відповідачем не доведено протилежного, та підлягає поділу відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) встановив, що житловий будинок АДРЕСА_1 придбаний сторонами в період перебування сторін в шлюбних відносинах, за змістом пункту 4.11 Договору купівлі-продажу ОСОБА_5 нотаріусом було роз'яснено зміст статей 60, 65, 74 СК України та відповідно до 4.13 Договору купівлі-продажу згода дружини Покупця на купівлю чоловіком вказаного житлового будинку за набуті подружжям в період зареєстрованого шлюбу грошові кошти, підтверджена складанням заяви, справжність підпису на якій засвідчено нотаріусом. ОСОБА_5 не надано доказів на підтвердження того, що будинок було придбано за його власні кошти, а тому за таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 14 листопада

2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 05 квітня

2017 року, тому що судові рішення законні та обґрунтовані.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Приазовського районного суду Запорізької області від

14 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 05 квітня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко С.О. Карпенко В.О. Кузнєцов