АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/1058/17 Доповідач - Загорський О.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2017 р. Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Загорського О.О.

суддів - Ходоровський М. В., Щавурська Н. Б.,

секретар судового засідання - Панькевич Т.І.

за участі - представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 липня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про надання дозволу на право виїзду дитини за кордон без згоди батька,

ВСТАНОВИЛА:

12.12.2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом.

В обгрунтування позовних вимог зазначено, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який на даний час розірвано. У шлюбі в них народилося двоє дітей: дочка - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та син - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають з позивачкою та перебувають на її вихованні та забезпеченні. ОСОБА_3 участі у вихованні дітей не бере, їх розвитком не цікавиться.

З метою оздоровлення, екскурсій та розширення світогляду, позивач має намір поїхати з дітьми за кордон у країни Євросоюзу та Туречиину під час літній канікул.

Батько дітей - ОСОБА_3, безпідставно відмовляється надати дозвіл на виїзд дітей за кордон та виготовити нотаріально засвідчене клопотання для оформлення закордонного паспорта чи проїзного документа дитини.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25.07.2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Надано тимчасовий дозвіл на виїзд ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, за межі території України, з метою оздоровлення, відпочинку та екскурсій, у період літніх шкільних канікул у навчальному закладі, для короткотермінової поїздки у країни Євросоюзу, а також Туреччину, без згоди батька - ОСОБА_3, з 01 серпня по 01 вересня 2017 року.

Додатковим рішенням вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове яким відмовити в задоволенні позову посилаючись на невірне застосування судом норма матеріального права і порушення норм процесуального права.

Вказує, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки зміст резолютивної частини рішення не відповідає заявленим вимогам і що в матеріалах справи відсутні докази про те, що дітям необхідне оздоровлення за межами України.

Зазначає, що не відповідає дійсності те, що він не надає коштів на утримання дитини і не надає дозволу на виготовлення дітям проїзних документів.

В судовому засіданні 12.10.2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу заперечив і вказав, що ОСОБА_3 проживає три роки в Англії і безпідставно відмовляється надати дозвіл виїзд дітей за кордон і оформлення закордонного паспорта чи проїзного документа дитини.

ОСОБА_3 і його представник в судове засідання 12.10.2017 року не з'явились.

В судове засідання 02.11.2017 року сторони, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, не з'явились і не направили для участі в засіданні своїх представників.

ОСОБА_3 двічі повідомлявся за вказаною ним в апеляційній скарзі адресою, яка відповідає адресі вказаній в адресній довідці і адресі згідно його паспорта (а.с. 51).

Відповідно до ч.3 ст.27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язанні добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Згідно положень ч. 5 ст.74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

В п. 35 рішення у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

В рішенні від 26 квітня 2007 року у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (п.27).

Від часу подання апеляційної скарги - 03.08.2017 року ОСОБА_3 не вчинено жодних дій для отримання інформації про стан провадження у справі.

В свою чергу судом вжито усіх заходів, передбачених процесуальним законодавством для повідомлення про час і місце розгляду справи - повістки направлялись за наявною в матеріалах справи адресою.

Відповідно до ч. 1 і ч. 3 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України. Для реалізації права доступу до судових рішень, внесених до Реєстру, користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин.

Можливість сторони дізнатись про стан відомого їй судового провадження залежить від волевиявлення самої сторони, тобто має суб'єктивний характер.

Враховуючи вказане, відсутність доказів поважності причин через які учасники цивільного процесу не можуть прибути в судове засідання, колегія суддів не вбачає правових підстав для відкладення розгляду справи і вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності, належно повідомлених учасників процесу.

Заслухавши доповідь головуючого, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що не надання відповідачем згоди на виїзд дітей за кордон шкодить інтересам дітей і не сприяє їх всебічному, гармонійному духовному, моральному розвитку.

З таким висновком суду першої інстанції, колегія суддів погоджується, оскільки він вмотивований і грунтується на матеріалах справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.06.2013 року (а.с 8).

У даному шлюбі народилася дочка - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 - свідоцтво про народження (а.с. 6) та син - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 - свідоцтво про народження (а.с. 7).

Діти проживають з матір'ю та перебувають на її утриманні.

Згідно свідоцтва про зміну прізвища ОСОБА_3 змінив прізвище на ОСОБА_3 (а.с. 50).

Із пояснень представника позивача у судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 зверталась до ОСОБА_3 з метою отримання від нього нотаріально посвідченого дозволу (згоди) на оформлення проїзного документа на право виїзду їх дітей за кордон, однак сторони не дійшли згоди між собою щодо цього.

ОСОБА_1 на період шкільних літніх канікул у 2017 році, з метою оздоровлення та екскурсій своїх неповнолітніх дітей, розширення їх світогляду, має намір поїхати із ними у країни Євросоюзу, а також Туреччину. У зв'язку із цим, звернулась до органів Управління Державної міграційної служби України у Тернопільській області щодо виготовлення неповнолітнім дітям біометричних паспортів для виїзду громадян України за кордон.

ОСОБА_3 (ОСОБА_3.) із 2013 року перебуває на заробітках за кордоном в Великобританії, в Україну протягом зазначеного періоду не приїжджав, до дітей не з'являвся.

Вищевказана обставина підтверджена поясненнями свідків ОСОБА_8 і ОСОБА_9 даних ними в суді першої інстанції.

Із пояснень зазначених свідків вбачається, що ОСОБА_3 не брав та не бере участі в оздоровленні своїх дітей на час їх літніх канікул, проведенні із ними часу дозвілля, за час перебування у Великобританії до дітей не приїжджав і спілкується з ними за допомогою засобів відеозв'язку.

Свідки вказали, що дозволу ОСОБА_3 щодо виїзду своїх неповнолітніх дітей за кордон, з метою їх оздоровлення та екскурсій не надавав. Матеріали справи не містять доказів, тверджень протилежного.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 313 Цивільного кодексу України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і порядок розв'язання спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України».

Як вбачається зі змісту п. 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 (із змінами і доповненнями) виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема, за наявності рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

У ст.ст. 3,6 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини.

Враховуючи вказане, докази наявні в матеріалах справи, пояснення свідків дані в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно визначився з правовідносинами, які виникли між сторонами, дав їм правову оцінку і дійшов правильного і обгрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Колегією суддів критично оцінюються доводи апеляційної скарги про вихід суду першої інстанції за межі позовних вимог з наступних підстав:

- суд першої інстанції задовольнив позов в значно меншій мірі ніж просила позивач в позовній заяві, що підтверджується змістом рішення суду, а тому доводи про вихід суду першої інстанції за межі позовних вимог суперечать доказам по справі;

- представник позивача в судовому засіданні конкретизував позовні вимоги вказавши про намір позивача відвідати з дітьми країни Євросоюзу, а також Туреччину, терміном не більше 30 днів і під час літніх канікул, що підтверджується змістом рішення;

- суд першої інстанції відреагував на пояснення представника позивача і ухвалив відповідне рішення;

- доводи про те, що суд вирішив питання про які не просив позивач спростовуються поясненнями, даними представником позивача в суді першої інстанції і змістом рішення суду.

Критично оцінюється і доводи апеляційної скарги, що є голослівними твердження позивача про відмову ОСОБА_3 у наданні дозволу на виїзд дітей за кордон, з наступних підстав:

- свідок ОСОБА_8 подав заяву (а.с. 54) у якій вказує, що ОСОБА_3 не дав згоду на виїзд дітей за кордон з причин недовіри до ОСОБА_1;

- в суді першої інстанції свідки ОСОБА_8 і ОСОБА_9 підтвердили що ОСОБА_3 не дав згоду на виїзд дітей за кордон, що відображено і в змісті рішення суду першої інстанції;

- сам факт наявності спору між сторонами свідчить, що між сторонами не досягнуто домовленостей про виготовлення проїзних документів і виїзд дітей за кордон.

Апелянт вказує, що про належну сплату аліментів свідчать квитанції про перерахування коштів, але вказані доводи оцінюються критично, оскільки матеріали справи не містять квитанцій чи інших доказів, які підтверджують належну сплату аліментів на утримання дітей.

Доводи апеляційної скарги, що неподання позивачем до суду доказів на підтвердження фактів прямої відмови у наданні дозволу чи ухилення від надання дозволу на виїзд дитини за кордон другим з батьків є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, оцінюються критично оскільки:

- ОСОБА_3 перебуває у Великобританії і в Україну не приїжджав;

- свідки на стороні ОСОБА_3 - ОСОБА_8, який є хрещеним батьком ОСОБА_5 і ОСОБА_9, який є хрещеним батьком ОСОБА_4 в суді першої інстанції підтвердили не надання ОСОБА_3 дозволу на виїзд дітей за кордон;

- свідок ОСОБА_8 вказував у своїй заяві (а.с. 54), що ОСОБА_3 не дає дозвіл на виїзд дітей за кордон оскільки вважає, що ОСОБА_1 хоче вивезти дітей за кордон на постійне проживання та з недовіри до ОСОБА_1

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував права ОСОБА_3 при ухваленні рішення з наступних підстав:

- рішенням суду дозволено виїзд дітей за кордон тільки у період літніх канікул і тільки терміном 30 календарних днів;

- суд конкретизував, що виїзд дітей можливий тільки у країни Євросоюзу і Туреччину;

- ОСОБА_3 перебуваючи у Великобританії не повідомляв суд про свій намір прибути в Україну у конкретний період часу для побачення з дітьми, а тому у суду були відсутні підстави корегувати період перебування дітей за кордоном у відповідності з вимогами батька;

- ОСОБА_3 перебуваючи у Великобританії не позбавлений права запросити дітей відвідати Великобританію і посприяти їх всебічному, гармонійному духовному, моральному розвитку, або оплатити їм поїздку повністю або частково у наперед визначену ним країну і місце відпочинку з конкретними термінами виїзду і в'їзду в Україну.

Враховуючи вказане і те, що встановлений рішенням суду першої інстанції термін для виїзду дітей за кордон минув, оскільки був визначений до 01.09.2017 року то і підстав для скасування рішення суду немає.

Як вказано в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10.02.2010 року Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України саме апелянт повинен довести належними доказами обставини, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, що ним зроблено не було.

У відповідності до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи вказане, матеріали справи, подані докази, колегія суддів приходить до переконання, що рішення постановлено у відповідності до чинних норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді