У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2017 року м. Ужгород

Суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Фазикош О.В. розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання незаконним або нечинним розпорядження про оголошення догани і його скасування,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду із позовом до ФОП ОСОБА_2 про визнання незаконним або нечинним розпорядження про оголошення догани і його скасування.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 18 жовтня 2017 року дана позовна заява була залишена без руху, оскільки подана з порушенням вимог ст.ст.119, 120 ЦПК України, з зазначенням недоліків, які слід усунути, для цього був встановлений термін та розяснені наслідки невиконання ухвали судді. А саме вказано, що: до позовної заяви не додано документ, що підтверджує сплату судового збору у розмірі відповідно до приписів Закону України «Про судовий збір» (у задоволенні заяви про звільнення від сплати судового збору ухвалою від 18.10.2017 року відмовлено); не зазначено докази, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування; до зазначеного в переліку документів, такі позивачем не додаються до заяви; до матеріалів позову не долучено оспорюваного Розпорядження «ФОП ОСОБА_2Ю.» від 29.05.2017 року №1-д «Про оголошення догани прибиральниці службових приміщень ОСОБА_1Л.». Крім цього, клопотання про витребування від відповідача довідки, наказів та інших документів не можуть бути предметом позовних вимог, оскільки заява про витребування доказів є способами забезпечення доказів (ст. 133 ЦПК України). Позивач, заявляючи клопотання про витребування доказів повинний подати до суду належним чином складену заяву про забезпечення доказів із зазначенням доказів на підтвердження неможливості отриманні ним цих доказів та сплатити відповідно судовий збір за вказане клопотання.

Крім того, позивачем не конкретизовано та викладено незрозуміло пункт 3 прохальної частини позову, а саме: просить суд визнати незаконним або нечинним розпорядження ФОП ОСОБА_2 від 29.05.2017 року №1-д та скасувати його, або зобовязати його визначеного судом належного відповідача у цій справі. Неконкретизовані позовні вимоги, щодо яких не визначився і сам позивач при зверненні з позов до суду, не можуть бути вирішені судом без їх тлумачення за власним розсудом, що в силу принципу диспозитивності цивільного процесу, який закріплено у ст. 11 ЦПК України, є неприпустимим.

06 листопада 2017 року на адресу суду надійшла заява ОСОБА_1 про усунення недоліків, разом з копією позовної заяви ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання незаконним або нечинним розпорядження про оголошення догани і його скасування, для відповідача. Крім того, позивачем подано додаткові документальні докази в двох примірниках: копію заяви ОСОБА_1 до відділення у м.Ужгороді ГУ ДФС у Закарпатській області від 06.11.2017 року; копії актів від 04.02.2015 року та 14.01.2016 року; копію довідки УМЦЗ від 09.09.2016 року №1543; копію свідоцтва про розірвання шлюбу від 02.06.2000 року; копії довідок ДПІ в м.Ужгороді від 2015, 2016, 2017 років.

Частиною 1 статті 122 ЦПК України передбачено, що суддя відкриває провадження у цивільній справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому цим Кодексом.

Дослідивши матеріали позовної заяви та додатково подані матеріали на виконання ухвали без руху, вважаю, що така позовна заява підлягає залишенню без руху, оскільки подана з порушенням вимог ст.119 ЦПК України.

Частиною 5 статті 119 ЦПК України визначено, що до позовної заяви додається документ, що підтверджує сплату судового збору.

Статтею 3 Закону України «Про судовий збір» визначено, що за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством ,справляється судовий збір. Згідно ч.1 ст.4 цього Закону судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» з 1 січня 2017 року установлено прожитковий мінімуму для працездатних осіб у розмірі 1600 гривень.

Зі змісту позовної заяви слідує, що даний спір є немайновим, так як виник з приводу визнання незаконним або нечинним розпорядження про оголошення догани і його скасування.

Статтями 3 і 4 Закону України «Про судовий збір» визначено об'єкти справляння судового збору, його розміри та перелік позовних заяв чи інших заяв, передбачених процесуальним законодавством, за подання яких судовий збір не справляється.

Згідно ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, встановлюється у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (640,00 грн.)

Таким чином, позивач не сплатив судовий збір за позовну вимогу немайнового характеру.

Отже, сплата судового збору згідно з вимогами закону є обов'язковою , а в порушення вимог ст. 119 ЦПК України позивач не додав документи, що підтверджують сплату судового збору.

При зверненні до суду з позовною заявою позивач подала клопотання про звільнення від сплати судового збору у зв`язку з скрутним майновим становищем. Ухвалою суду від 18.10.2017 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору було відмовлено, оскільки жодних доказів (довідка про доходи, довідка про склад сім'ї, про наявність на утриманні непрацездатних членів сім'ї, банківські документи про відсутність на рахунку коштів, довідка податкового органу про перелік розрахункових та інших рахунків тощо) на підтвердження того, що майновий стан позивача перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому порядку і розмірі до клопотання не надано..

На виконання ухвали без руху позивач повторно подала клопотання про звільнення її від сплати судового збору, враховуючи її вкрай скрутний майновий стан та відсутності коштів. На підтвердження клопотання надала наступні документи: акти обстеження житлових умов ОСОБА_1 від 04.02.2015 року і від 14.01.2016 року; копію довідки УМЦЗ від 09.09.2016 року №1543 про відсутність доходів у ОСОБА_1 і не перебування на обліку; копію свідоцтва про розірвання шлюбу від 02.06.2000 року; довідки ДПІ в м. Ужгороді від 21.01.2015 року про відсутність доходів у ОСОБА_1 у 2014 році, копії довідок ДПІ в м.Ужгороді від 2015, 2016, 2017 років.

Статтею 8 Закону України «Про судовий збір» визначено, що враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Згідно розяснень, що містяться в пункту 29 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17.10.2014 року єдиною підставою для відстрочення або розстрочення сплати судового збору є врахування судом майнового стану сторони, тобто фізичної або юридичної особи (наприклад, довідка про доходи, про склад сім'ї, про наявність на утриманні непрацездатних членів сім'ї, банківські документи про відсутність на рахунку коштів, довідка податкового органу про перелік розрахункових та інших рахунків тощо). Клопотання про відстрочення або розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати може бути викладене в заяві чи скарзі, які подаються до суду, або окремим документом. Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно зі статтею 10 ЦПК повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі. Обставини для звільнення або відстрочки від сплати судового збору повинні бути виключними та такими, що обумовлюють необхідність у звільнені.

Відповідно до розяснень, наданих у пункті 1 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» з подальшими змінами, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя № R (81)7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду. Разом із тим, ураховуючи положення п. 1 ст. 6 Конвенції та прецедентну практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland)), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету.

У зв'язку із цим при здійсненні правосуддя у цивільних справах суди повинні вирішувати питання, пов'язані з судовими витратами (зокрема, щодо відстрочення та розстрочення судових витрат, зменшення їх розміру або звільнення від їх сплати), у чіткій відповідності до Цивільного процесуального кодексу України, Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір», а також інших нормативно-правових актів України, забезпечуючи при цьому належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору за розгляд справ, з одного боку, та інтересами позивача (заявника) щодо можливості звернення до суду, з другого боку.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

З рішення Європейського суду з прав людини у справах «ОСОБА_3 проти Сполученого королівства» від 28.10.1998р. та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001р. вбачається, що право на суд не є абсолютним та воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про судовий збір» суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.

Доказів незадовільного майнового стану ОСОБА_1, що спричиняє неможливість сплати судового збору суду не надано, надані же позивачкою докази не підтверджують неможливість сплати нею судового збору (згідно довідки Управління Пенсійного фонду України в м. Ужгороді від 17 жовтня 2017 року за № 3795/02 ОСОБА_1 отримує пенсію у розмірі 1704,31 грн. щомісяця), інші надані нею докази також не підтверджують неможливості сплати нею судового збору, оскільки на обґрунтування неможливості сплати судового збору додає довідки податкового органу про відсутність доходів у 2015 та 2016 роках, в звязку з чим клопотання про звільнення від сплати судового збору є необґрунтованим, суперечить вимогам діючого законодавства та обставинам справи та в задоволенні такого слід відмовити.

Посилання заявника на те, що така є одинокою і немає інших членів сімї із самостійним заробітком не приймаються судом до уваги, оскільки не можуть бути підставою для звільнення заявника від сплати судового збору.

Враховуючи, що позивачем було надано довідку про розмір пенсії позивача, згідно якої останній отримує пенсію за віком у розмірі 1704,31 грн. щомісяця, тобто отримує дохід, та до клопотання не було надано суду безспірних доказів на підтвердження того факту, що сплата судового збору в розмірі 640 грн. призведе до значного зниження рівня її життя, а також не наведено обставин, які свідчать про наявність виняткових випадків для застосування спеціальних заходів, приходжу до висновку про відмову позивачу у задоволенні клопотання саме про звільнення від сплати судового збору.

Відмовляючи повторно у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору суд переслідує легітимну мету (фінансування функціонування органів судової влади та протидія безпідставним скаргам), та зобовязує позивача сплатити судовий збір.

Статтею 129 Конституції України як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Разом з тим, враховуючи, що згідно довідки про розмір пенсії позивача, згідно якої останній отримує пенсію за віком у розмірі 1704,31 грн. щомісяця, іншого джерела доходу позивач не має, вважаю за можливе зменшити ОСОБА_1 розмір судового збору та відповідно позивачу слід сплатити зменшений судовий збір у розмірі 500,00 гривень, який не перевищує прожитковий мінімум для непрацездатних осіб, і за таких обставин, позивач не зазнає надмірного обмеження його права на доступ до суду.

Покладення на позивача сплати судового збору у визначеному розмірі, який у свою чергу не є значним, не порушує саму суть його «права на суд», гарантований п.1 статті 6 Конвенції.

У звязку з чим, подана ним позовна заява не відповідає вимогам статті 119 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки до позовної заяви, яка містить немайнову вимогу не долучено документ про сплату судового збору, розмір якого для даного позову складає 500,00 гривень.

Вказані недоліки виключають можливість для відкриття провадження у справі, у звязку з чим подану позовну заяву слід залишити без руху, надавши позивачеві строк для усунення недоліків.

Реквізити для сплати судового збору: отримувач коштів Ужгородське УДКСУ Закарпатської області, МФО 812016 , , банк отримувача ГУДКСУ в Закарпатській області, р/р №0002 , код бюджетної класифікації 22030001, призначення платежу: судовий збір, код ЄДРПОУ 38015610 (суду, де розглядається справа).

Згідно ст. 121 ЦПК України, суддя встановивши, що позовну заяву (заяву, скаргу) подано без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 ЦПК України, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача (заявника, скаржника) і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Якщо позивач (заявник, скаржник) відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 119 і 120 ЦПК України, позовна заява (заява, скарга) вважається поданою в день її первісного подання до суду. Інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Враховуючи наведене вважаю, що провадження у справі неможливо відкрити до усунення вказаних недоліків, а тому позовну заяву слід залишити без руху, а позивачу надати строк для їх усунення.

Керуючись ст. ст. 121, 210 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору - відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання незаконним або нечинним розпорядження про оголошення догани і його скасування - залишити без руху.

Повідомити позивача про необхідність виправити зазначені недоліки позовної заяви до 16 листопада 2017 року, але не більше трьох днів з дня отримання копії ухвали. Розяснити, що інакше заява буде вважатися неподаною та повернута позивачу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_3