АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №754/6560/16-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар: Пузикова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Неткрекер» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/6660/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Клочко І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.
в с т а н о в и л а :

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 квітня 2017 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Неткрекер» (далі по тексту - ТОВ «Неткрекер») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Зазначає, що суд першої інстанції неправильно дослідив і оцінив доказ, поданий ТОВ «Неткрекер», а саме акт про відмову ОСОБА_2 отримати трудову книжку, датований 25 березня 2016 року. Крім того, судом першої інстанції було невірно обчислено строк, з якого ОСОБА_2 міг звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з наведених в ній підстав.

Ягольник А.П. в інтересах ТОВ «Неткрекер» проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, вважала, що спір вирішений судом правильно.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_2 займав посаду провідного аналітика з комп'ютерних комунікацій на підприємстві ТОВ «Неткрекер» з 01 вересня 2010 року (а.с. 12, 13, 62).

Наказом №2974-КК від 06 листопада 2015 року ОСОБА_2 було направлено у відрядження до міста Мінськ, Республіка Білорусь, на строк шість днів, з 08 листопада 2015 року по 13 листопада 2015 року.

11 листопада 2015 року ОСОБА_2 було затримано співробітниками міліції в м. Мінськ за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.147 КК Республіки Білорусь.

Наказом №496-к від 30 листопада 2015 року ОСОБА_2 було звільнено з посади провідного аналітика з комп'ютерних комунікацій відділу впровадження інтеграції і міграції з 30 листопада 2015 року з ініціативи власника, у зв'язку з відсутністю на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, згідно ч.4 ст.40 КЗпП України (а.с.5).

Вироком Центрального суду м. Мінська від 10 березня 2016 року ОСОБА_2 було засуджено за вчинення злочину, передбаченого ст. 152 КК Республіки Білорусь (умисне нанесення тяжких тілесних ушкоджень при перевищенні меж необхідної оборони) до трьох місяців арешту. Строк відбуття покарання було обраховано з 11 листопада 2015 року і вирок суду вважався виконаним в день його проголошення. Вирок набув законної сили 22 березня 2016 року (а.с.10-10-11).

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Неткрекер», в якому просив поновити його на посаді провідного аналітика з комп'ютерних комунікацій відділу впровадження інтеграції і міграції у ТОВ «Неткрекер» та стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 11 листопада 2016 року до дати поновлення на роботі (а.с.1-4).

В обґрунтування заявленого позову ОСОБА_2 посилався на те, що йому не було відомо ні про складення актів про його відсутність на робочому місці, а ні про його звільнення з роботи. При цьому, його звільнення відбулось з порушенням норм чинного законодавства.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2

При цьому, суд виходив з того, що відповідачем порушено порядок накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, що дає підстави для поновлення ОСОБА_2 на раніше займаній посаді. В той же час позивач пропустив строк для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, а підстави для поновлення такого строку відсутні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.223 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Статтею 234 КЗпП України визначено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 березня 2016 року ОСОБА_2 отримав копію наказу про звільнення з роботи № 496-к від 30 листопада 2015 року (а.с.73).

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 підтвердив встановлений судом факт, пояснивши, що в зазначений день йому було надано наказ про звільнення, який він «бачив, читав та зняв копію».

Про факт обізнаності позивача про звільнення саме з 25 березня 2016 року свідчить також і подана ним заява на ім'я керівника підприємства від 29.03.2016 (а.с.6-7).

Разом з тим, позовна заява про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу була подана ОСОБА_2 до суду 18 травня 2016 року.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про пропущення ОСОБА_2 місячного строку на звернення до суду за захистом своїх порушених прав, оскільки строк на звернення сплив 26 квітня 2016 року.

Посилання позивача у позовній заяві на те, що строк звернення до суду має обчислюватись з моменту отримання ним трудової книжки, а саме з 25 квітня 2016 року, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки положення ч.1 ст.233 КЗпП України пов'язує початок перебігу цього строку з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, тобто (за загальними правилами обчислення строків) моменту, з якого позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав.

Враховуючи положення ч.1 ст.61 ЦПК України щодо визнання позивачем факту отримання копії наказу про звільнення, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 пропущено строк для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, оскільки даний позов подано після спливу місячного строку на звернення з моменту отримання копії наказу про звільнення, передбаченого ч.1 ст.233 КЗпП України.

Питання про поновлення пропущеного строку ОСОБА_2 не порушував, будь-яких поважних причин для такого поновлення не зазначив.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Висновки суду щодо підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 відповідають обставинам справи та положенням закону.

Норми матеріального та процесуального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і підстави для його зміни або скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 , 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль