Єдиний унікальний номер 219/3834/17 Номер провадження 22-ц/775/1292/2017
Головуючий в 1 інстанції: Брежнев О.А. Єдиний унікальний номер 219/3834/17
Доповідач: Мірута О.А. Номер провадження 22-ц/775/1292/2017
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Мірути О.А.,

суддів Тимченко О.О., Хейло Я.В.,

за участю секретаря Ситнік Д.Л.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого на підставі довіреності діє ОСОБА_2, на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 19 червня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Єнакісвський металургійний завод» про визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Єнакієвський металургійний завод» (далі ОСОБА_3 «ЄМЗ») в якому просив: визнати незаконним припинення трудового договору на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України між ОСОБА_3 «Єнакісвський металургійний завод» (далі ОСОБА_3 «ЄМЗ») та ОСОБА_1; поновити його на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 6-го розряду дільниці з ремонту електроустаткування аглодоменного виробництва чергового персоналу з ремонту електроустаткування цеху з ремонту устаткування аглодоменного переділу ОСОБА_3 «ЄМЗ»; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 16.03.2017 року по день винесення рішення, посилаючись на наступне. З 02.09.2014 року ОСОБА_1 працював на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 6-го розряду дільниці з ремонту електроустаткування аглодоменного виробництва чергового персоналу з ремонту електроустаткування цеху з ремонту устаткування аглодоменного переділу ОСОБА_3 «ЄМЗ» і був звільнений з займаної посади на підставі пункту 1 ст. 36 КЗпП України згідно з наказом уповноваженої особи роботодавця № 1026 від 16.03.2017 року. Вважає наказ про звільнення незаконним, оскільки згоди із адміністрацією щодо припинення трудових відносин з ним не досягалося. Висновок відповідача у справі щодо фактичного надання позивачем згоди на розірвання трудового договору шляхом невиконання наказу по персоналу № 1025 від 15.03.2017 року в частині необхідності зявлення за юридичною адресою підприємства, а саме: Донецька область, м. Маріуполь, проспект Нахімова, буд. 116 а, вважає хибним через відсутність обовязку позивача виконувати даний наказ. Разом з тим зазначає, що він дійсно отримував повідомлення з пропозицією з'явитися за юридичною адресою ОСОБА_3 «ЄМЗ» до 18:00 16.03.2017 року із метою оформлення переводу до інших структурних підрозділів підприємства та копію наказу № 1025 від 15.03.2017 року.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 19 червня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Єнакієвський металургійний завод» про визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1, в інтересах якого на підставі довіреності діє ОСОБА_2, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на наступне. Вважає, що оскаржуване рішення є незаконним бо винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Воно не відповідає вимогам ст.ст. 112, 113 ЦПК України. Відповідачем не доведений факт втрати контролю над кадровою документацією, яка ведеться за допомогою компютерних програм та здійснюється з підконтрольної українській владі території, оскільки заробітна плата виплачувалась працівникам в національній валюті та перераховувалась на відкриті в банках України зарплатні картки. Судом не надана належна оцінка законності звільнення позивача на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, а також доводам позивача, що КЗпП України передбачає також звільнення працівника за пунктом 6 ст. 36 КЗпП України. Вважає, що мовчання при розірванні трудового договору не може розцінюватися як вираження волі на розірвання договору, оскільки домовленість про припинення трудового договору це волевиявлення обох сторін. Суд помилково не застосував ст. 39-1 КЗпП України та безпідставно прийняв до уваги висновок торгово-промислової палати як тлумачення норм права. Тому вважає висновок про досягнення між сторонами домовленості про припинення трудового договору за домовленістю сторін помилковим та передчасним.

У судове засідання позивач та його представник не зявилися, про час та дату розгляду справи повідомлені належним чином.

Представник відповідача ОСОБА_4 у судовому засіданні доводи апеляційної скарги не визнав, просив її відхилити та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_4, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та обставини справи в межах позовних вимог, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що законодавством України допускається прийняття у якості підстав для укладення/зміни правовідносин конклюдентні дії та мовчазна згода, та вважав за можливе погодитися із висновком, який було зроблено відповідачем в частині отримання з боку позивача мовчазної згоди (конклюдентних дій) на звільнення останнього з займаної посади через відмову у подальшому продовженні трудових відносин, що було виражене у нез'явленні за юридичною адресою відповідача та у відмові у написанні заяви щодо переводу до інших структурних підрозділів відповідача, що розміщені на підконтрольній території України.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитись з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 36 КЗпП України визначені підстави припинення трудового договору.

Частиною 1 пункту 1 статті 36 КЗпП України визначено, що однією із таких підстав є угода сторін.

Ч.1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимогим і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні начвних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем ОСОБА_3 «ЄМЗ», яке втратило контроль над виробничими потужностями, що підтверджується відповідними зверненнями до правоохоронних органів та повідомленням Бахмутського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Донецькій області про початок досудового розслідування по кримінальному провадженню № 0000803 (за частиною 1 ст. 341 КК України) (а.с. 36)

15.03.2017 року адміністрацією був виданий наказ № 1025 від (а.с. 12) по персоналу, за умовами якого кожний зацікавлений у збереженні трудових відносин із ОСОБА_3 «ЄМЗ» працівник до 18:00 години 16.03.2017 року мав з'явитися за юридичною адресою ОСОБА_3 «ЄМЗ» (Донецька область, м. Маріуполь, проспект Нахімова, 116а) для оформлення переведення до інших структурних підрозділів ОСОБА_3 «ЄМЗ», розміщених на підконтрольній Україні території.

В своїй позовній заяві ОСОБА_1 підтверджує, що із наказом № 1025 від 15.03.2017 року він був ознайомлений ввечері 15.03.2017 року шляхом отримання копії наказу на електронну адресу.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 у встановлені наказом № 1025 від 15.03.2017 року строки за юридичною адресою відповідача не з'явився, жодним іншим чином зацікавленості у продовженні трудових відносин із відповідачем не виразив.

Також в своїй позовній заяві ОСОБА_1 підтверджує, що 16.03.2017 року на електронну адресу отримав копію наказу №1026 від 16.03.2017 року ( а.с. 13), в пп.2,3 якого було зазначено: звільнити на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України робітників, згідно додатку 2 цього наказу; начальнику відділу кадрів внести записи до трудових книжок співробітників про звільнення відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України.

На виконання наказу №1026 від 16.03.2017 року начальником відділу кадрів був внесений запис до трудової книжки ОСОБА_1 про його звільнення 16.03.2017 року за згодою сторін, п.1 ст. 36 КЗпП України на підставі наказу № 1026 від 16.03.2017 року ОСОБА_3 «ЄМЗ» ( а.с. 10).

Статтею 14 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 р. N 1669 передбачено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення тощо.

В матеріалах справи міститься висновок Торгово-промислової палати України від 15.05.2017 року щодо унеможливлення виконання ОСОБА_3 «ЄМЗ» зобов»язань, передбачених ст.ст. 47 і 116 КЗпП України, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Згідно з цим висновком формою трудового договору та волевиявлення сторін на його укладання є усна, за винятком окремих випадків, передбачених законодавством України про працю. У такій формі має бути здійснено і волевиявлення сторін на припинення (розірвання) трудового договору, укладеного на невизначений термін, за підставами, передбаченими законодавством України про працю. Принцип обовязковості отримання згоди працівника на переведення як умови законності його здійснення має провідне значення і його ОСОБА_3 «ЄМЗ» дотримується. Використання принципу мовчазної згоди працівника за надзвичайних обставин у підтвердженні його згоди на звільнення за угодою сторін на підставі пункту 1 ст. 36 КЗпП України як одного із способів такого підтвердження є обґрунтованим і допустимим та має залежати від підтвердження власником чи уповноваженим ним органом доведення ним, за цим висновком до працівників ОСОБА_3 «ЄМЗ», пропозиції про звільнення, зокрема: наказу № 1015 від 15.03.2017 року і надзвичайності обставин, у разі виникнення спору.

Апеляційний суд вважає, що відповідач обрав єдину можливу законну підставу для звільнення працівника за угодою сторін, перед цим запропонувавши робітнику виконати певні дії для підтвердження наміру продовжити трудові відносини з підприємством, а саме, з'явитися за юридичною адресою відповідача до 18:00 16.03.2017 року із метою оформлення переводу до інших структурних підрозділів відповідача, що розмішені на підконтрольній Україні території. Проте, ознайомившись із наказом № 1025 від 15.03.2017 року, позивач ОСОБА_1 у визначені наказом строки не з'явився за юридичною адресою відповідача, жодним іншим чином зацікавленості у продовженні трудових відносин із відповідачем не виразив.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 р. № 9 роз'яснено, що в разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди.

Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Також роз'яснено, що пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП можуть бути в письмовій або в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП і раніше домовлена дата звільнення.

Відповідно до ст. 9 Цивільного кодексу України, положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно застосував аналогію закону шляхом використання норм цивільного права задля вирішення даного спору.

Суд першої інстанції виходив з того, що мовчання визнається виявом волі укласти/змінити угоду у випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обовязкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив, що ст. 205 ЦК України передбачена можливість укладення/зміни правочину у спрощеній формі. Якщо тільки законом для даного виду правочину не встановлена обов'язкова письмова форма, достатньо може бути і певної поведінки сторін. Це можуть бути дії або бездіяльність окремих осіб (в односторонніх правочинах) або узгоджені дії учасників дво або багатостороннього правочину (так звані «конклюдентні дії»).

Під конклюдентними діями у цивільному праві прийнято розуміти дії особи, що виявляють її волю встановити правовідношення, але не у формі усного чи письмового волевиявлення, а своєю поведінкою, щодо якої можна зробити певний висновок про конкретний намір.

З огляду на вказане вище, приймаючи до уваги ту обставину, що законодавством України допускається прийняття у якості підстав для укладення/зміни правовідносин конклюдентні дії та мовчазна згода, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що підприємство отримало з боку позивача мовчазної згоди (конклюдентних дій) на звільнення останнього з займаної посади через відмову у подальшому продовженні трудових відносин, що було виражене у нез'явленні за юридичною адресою відповідача та у відмові у написанні заяви щодо переводу до інших структурних підрозділів відповідача, що розміщені на підконтрольній території України.

Таким чином, судом першої інстанції здійснене дослідження всіх доказів по справі, надана оцінка їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв»язку доказів у їх сукупності.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції відповідає встановленим судом першої інстанції обставинам по справі, а тому доводи апеляційної скарги щодо неналежної оцінки судом першої інстанціїї доказів по справі не заслуговують на увагу.

Також суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, повно та всебічно встановивши обставини по справі, дійшов обґрунтованого висновку.

Колегія суддів, переглядаючи справу в межах апеляційного оскарження та заявлених позовних вимог, підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачає, у зв»язку з чим апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 317 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 19 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: