АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/73/17 Доповідач Колтунова А.І.
Категорія: договірні
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«26» червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

при секретарі: Семикрас О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 20 травня 2016 року за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про компенсацію вартості частки майна, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору, вчиненого під впливом насильства, недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

08 вересня 2014 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_1 ( до зміни прізвища ОСОБА_4) ОСОБА_5 про компенсацію вартості частки у майні.

Позивачі посилалися на ті обставини, що 09 лютого 2006 року ОСОБА_1 придбала житловий будинок №29 по провулку Гнєдича у м. Харкові, на той час житловою площею 15,3 кв.м. (далі будинок № 29).

10 травня 2006 року сторони уклали письмовий договір №3 про дольову участь в будівництві зазначеного будинку. Згідно з умовами договору пайщики приймають дольову участь у здійсненні робіт по будівництву будинку № 29 по провулку Гнєдича у м. Харкові, позивачі в розмірі по 25% кожний, а відповідач 50% від кошторисної вартості робіт.

21 листопада 2008 року після повного виконання пайщиками своїх зобовязань та після закінчення будівництва вказаного обєкта, сторони підписали нотаріально посвідчений акт виконаних робіт за договором №3 від 10 травня 2006 року.

Проте, ввести будинок в експлуатацію, отримати акт про це та зареєструвати право власності на спірний будинок вони не мають можливості, оскільки ОСОБА_1 в побудований будинок безпідставно та протиправно їх не пускає, не забезпечує допуску до приміщення співробітникам бюро технічної інвентаризації, чим перешкоджає юридичному оформленню даного будинку.

Таким чином, вони позбавлені можливості легалізувати свої майнові права і визнати за собою право власності на частину житлового будинку.

У звязку з чим, позивачі просили визнати за ними право на грошову компенсацію належної їм ? частини матеріалів та обладнання, що були використані в процесі будівництва цього будинку.

Позивачі просили стягнути з відповідача на користь позивачів кошти у розмірі 530 339,45 грн. кожному, як компенсацію їх ? частини у побудованому житловому будинку №29 по провулку Гнєдича у м. Харкові.

ОСОБА_1 проти задоволення позову заперечувала.

19 листопада 2014 року відповідач звернулась із зустрічним позовом про визнання недійсним договору №3 про дольову участь в будівництві обєкта дольової власності від 10 травня 2006 року з підстав, передбачених ст. 231 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), тобто укладання договору під впливом насильства.

Позивач по зустрічному позову зазначила, що ніяких коштів на будівництво спірного будинку вона від позивачів не отримувала. Даний будинок був побудований на кошти, які її колишній чоловік ОСОБА_4 отримав в борг та які з нього стягнені рішенням суду.

Договір №3 про дольову участь в будівництві обєкта дольової власності був складений заднім числом під психологічним тиском та погрозами з боку ОСОБА_6, сина позивачів по основному позову, з яким у її колишнього чоловіка були правовідносини щодо будівництва інших будинків.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 20 травня 2016 року позов ОСОБА_3 та ОСОБА_2 задоволено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 кошти у розмірі 530 339, 45 грн. як матеріальну компенсацію його 1/4 частини житлового будинку №29 по провулку Гнєдича у м. Харкові. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти у розмірі 530 339, 45 грн. як матеріальну компенсацію її 1/4 частини житлового будинку №29 по провулку Гнєдича у м. Харкові. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 3 654,00 грн. Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору, вчиненого під впливом насильства, недійсним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її зустрічний позов про визнання договору про дольову участь в будівництві обєкта дольової власності недійсним, в позові ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на ті обставини, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Судом першої інстанції не було надано належної оцінки її доводам про те, що договір про дольову участь в будівництві обєкта дольової власності між ними не укладався і відповідно не набувалися права та не здійснювалися обовязки за цим договором.

Суд першої інстанції визнав факт виконання тексту та підписання сторонами договору №3 про дольову участь в будівництві обєкта дольової власності від 10 травня 2006 року та нотаріально оформленого акту виконаних робіт від 21 листопада 2008 року в один день, а саме, 21 листопада 2008 року, але оцінку даним обставинам не надав.

Разом з тим, зазначені обставини свідчать про те, що у період реального будівництва будинку №29 по провулку Гнєдича у м. Харкові, договору про дольову участь у будівництві не існувало.

Набравшим законної сили судовим рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 червня 2014 року встановлено, що між її колишнім чоловіком ОСОБА_4 та сином позивачів, ОСОБА_6, існували правовідносини щодо будівництва обєктів нерухомості та фінансові претензії з боку родини ОСОБА_6 до неї та її колишнього чоловіка.

Крім того, при розгляді справи позивачем не було надано доказів передачі ними грошей в рахунок оплати частки витрат на будівництво спірного будинку.

Не відповідає вимогам закону й висновок оціночної експертизи №548/2014 СТ від 15 липня 2014 року, який суд прийняв як належний та допустимий доказ, оскільки він складений без проведення внутрішнього обстеження будинку, без урахування робіт, які були виконані після 2008 року, без наявності належної ліцензії у експертів.

В суд апеляційної інстанції ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також їх представник не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 210, 211, 215, 216, 238, 239, 240, 241).

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_7 підтримували апеляційну скаргу.

Вислухавши пояснення ОСОБА_1, її представника ОСОБА_7, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_1 на їх користь по 530 339, 45 грн. грошової компенсації за належну їм частку в житловому будинку №29 по провулку Гнєдича у м. Харкові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі не мають можливості реалізувати свої права, передбачені договором №3 про дольову участь в будівництві обєкта дольової власності щодо реєстрації за ними права власності на частку спірного будинку відповідно до акту виконаних робіт від 21 листопада 2008 року, таким чином їх права підлягають захисту шляхом стягнення на їх користь з відповідача грошової компенсації за належні їм частки в зазначеному будинку.

Колегія суддів вважає, що погодитись з даними висновками суду першої інстанції в повному обсязі не можна, виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що за договором купівлі-продажу від 09 лютого 2006 року №707, ОСОБА_1 набула у власність житловий будинок з надвірними будівлями, розташований в м. Харкові, по провулку Гнєдича 29, житловою площею 15,3 кв.м., розташований на земельній ділянці площею 729 кв.м. (а.с. 5-8 том 1).

Із договору №3 про дольову участь в будівництві обєкта дольової власності вбачається, що даний договір датований 10 травня 2006 року, укладений між ОСОБА_8, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с. 9 том 1)

Відповідно до п. 1.1 предметом договору є будівництво обєкта дольової власності, розташованого за адресою: м. Харків, вул. Гнєдича, 29 (а.с. 9 том 1), хоча як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_1 належить на праві власності будинок № 29 по провулку Гнєдича у місті Харкові (а.с. 5-8).

Згідно з п. 2.3 цього договору, кожен з пайщиків бере пайову участь у розмірі 25%, а основний пайщик 50% від кошторисної вартості робіт по будівництву всього обєкта.

Даний договір оформлений в простій письмовій формі.

При ухвалені рішення суд першої інстанції вважав встановленим, що договір №3 про дольову участь в будівництві обєкта дольової власності був підписаний сторонами фактично 21 листопада 2008 року при посвідченні в нотаріальному порядку акту виконаних робіт до даного договору (а.с. 10 том 1, а.с. 97-98 том 2).

Позивачами рішення суду першої інстанції в даній частині оскаржено не було.

За таких обставин судом першої інстанції встановлено, що в 2006 році будь-яких правовідносин по будівництву вищезазначеного будинку між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не існувало.

Разом з тим, факт підписання зазначеного договору одночасно з актом виконаних робіт, тобто 21 листопада 2008 року, ОСОБА_1 не заперечувала.

Пунктом 2.2 договору №3 про дольову участь в будівництві обєкта дольової власності передбачалось, що пайщики беруть пайову участь у виконанні будівельних робіт з будівництва обєкту. Оплата здійснюється шляхом передачі їх готівкою основному пайщику з формулюванням «передача грошей в рахунок оплати частки витрат на будівництво будинку в м. Харків, вул. Гнєдича, 29».

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 59 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, факт передачі позивачами грошових коштів на будівництво обєкта дольової власності повинен підтверджуватися письмовими доказами. Проте, таких доказів ОСОБА_2, ОСОБА_3 ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції надано не було.

Посилання позивачів, а також суду першої інстанції на акт виконаних робіт від 21 листопада 2008 року за договором №3 від 10 травня 2006 року, як на підставу набуття майнових прав на обєкт незавершеного будівництва, не може бути визнано обґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій.

Статтею 1 зазначеного Закону передбачено, що інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об'єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (дохід) та/або досягається соціальний та екологічний ефект.

Такими цінностями можуть бути, зокрема, кошти, цільові банківські вклади, паї, акції та інші цінні папери (крім векселів); рухоме та нерухоме майно (будинки, споруди, устаткування та інші матеріальні цінності).

Статтею 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність» передбачено, що основним документом, який регулює взаємовідносини між субєктами інвестиційної діяльності, є договір (угода).

Таким чином, позивачі зобовязалися за договором №3 про дольову участь в будівництві обєкта дольової власності взяти участь у виконанні будівних робіт обєкта, який розташований за адресою: м. Харків, вул. Гнєдича, 29, та передати кошти готівкою в рахунок оплати їх частки витрат на будівництво даного будинку,у звязку з чим повинні надати належні та допустимі докази в підтвердження їх передачі.

Відповідно до правових позицій, викладених в постановах Верховного суду України від 25 вересня та 02 жовтня 2013 року по справам №6-85цс13 та №6-98цс13, зазначено, що виконання грошових зобовязань за інвестиційною угодою, а саме, повна сплата вартості обєкта інвестування (стовідсоткова передоплата), свідчить про вчинення дій, спрямованих на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання права вимоги переходу права власності на обєкт будівництва або набуття майнових прав на цей обєкт.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

До суду позивачами наданий технічний паспорт на житловий будинок № 29 по провулку Гнєдича в місті Харкові, виготовлений 01 серпня 2008 року (а.с. 14-21 том 1) із якого вбачається, що на 01 серпня 2008 року був побудований житловий будинок «Ж-2», цокольний поверх «Жц», мансарда «Жм», прибудова «ж», ганок «жі», тераса «ж2», лазня «3», хвіртка №4, ворота №5, огорожа №6, зливна яма №7, №8.

Оскільки суд першої інстанції встановив, що договір №3 про дольову участь в будівництві обєкта дольової власності був підписаний одночасно з актом виконаних робіт, тобто 21 листопада 2008 року, то ОСОБА_2, ОСОБА_3 відповідно до вимог ч.1 ст. 60 ЦПК України повинні були довести конкретну їх дольову участь у будівництві зазначеного будинку № 29.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що позивачі не надали доказів, які були б правовими підставами для висновку щодо набуття ними майнових прав на спірний будинок.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Тобто, завершення будівництва і прийняття нерухомого майна до експлуатації є підставою для визнання права власності на нерухоме майно, а тому, суду першої інстанції необхідно було зясувати коли припиняються права пайовиків на участь в будівництві житлового будинку.

Позивачі в підтвердження своїх вимог посилаються на акт виконаних робіт від 21 листопада 2008 року. Проте, як вбачається із висновку оціночної експертизи №548/2014 СТ вартість спірного будинку визначена на 2014 рік (а.с. 28-50 том 1).

Суд першої інстанції не зясував які поліпшення та ким були проведені в даному будинку після 21 листопада 2008 року, стан цього будинку на час посвідчення акту виконаних робіт, у звязку з чим не може бути визнана обґрунтованою сума компенсації, яка була стягнута з відповідача на користь позивача.

Також судом першої інстанції встановлено, що будинок №29 по провулку Гнєдича в м. Харкові, до експлуатації не прийнятий, власники цього будинку не визначені.

Згідно ч. 3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Якщо позивачі, відповідно до договору №3 про дольову участь в будівництві обєкта дольової власності претендують на ? частину матеріалів та обладнання, яке було використане на будівництво обєкта нерухомості, то суд першої інстанції не зазначив правових підстав щодо обовязку сплати їх вартості ОСОБА_1

ОСОБА_1 згоди на таку компенсацію не надавала.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не встановлені спірні правовідносини, неправильно застосовані норми права, які їх регулюють, у звязку з чим рішення суду першої інстанції в цій частині не може бути визнано законним та обґрунтованим.

Відповідно до вимог п.п. 3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України колегія суддів скасовує в зазначеній частині рішення суду та ухвалює нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про компенсацію вартості частки у майні відмовляє.

Що стосується рішення суду у частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання договору, вчиненого під впливом насильства, недійсним, то колегія суддів вважає, що рішення суду в зазначеній частині ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Колегія суддів не вбачає правових підстав для скасування рішення суду в даній частині.

Згідно з ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Відповідно до розяснень, які містяться в п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину,

вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних, діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

ОСОБА_1 в обґрунтування недійсності договору №3 про дольову участь в будівництві обєкта дольової власності, як вчиненого під впливом насильства, посилається на ті обставини, що через наявність фінансових претензій ОСОБА_6, сина позивачів, до її колишнього чоловіка ОСОБА_4, родина ОСОБА_6 здійснювала психологічний тиск на неї та намагалися заволодіти належним їй майном.

Позивач зазначала, що ОСОБА_6 в листопаді 2008 року постійно телефонував їй та погрожував, якщо її чоловік ОСОБА_4 не поверне йому борг або вона не оформить на його родину частку належного їй на праві власності будинку, то він вижене її та її доньку з будинку (а.с. 87 том 1).

Із матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_6 (сином позивачів) та ОСОБА_4 (колишнім чоловіком ОСОБА_1А.) існували боргові правовідносини.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 16 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, було стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 борг за договором позики від 20 квітня 2007 року у сумі 249 485,72 грн. (а.с. 95-97 том 1).

Із наявних в матеріалах справи постанов про відмову в порушенні кримінальних справ від 28 грудня 2010 року та від 06 січня 2011 року вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зверталися до Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області та до прокуратури Київського району міста Харкова з заявами щодо шахрайських дій ОСОБА_6 по заволодінню належним їм майном (а.с. 101-107 том 1).

Із зазначених постанов вбачається, що між ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 існують цивільно-правові відносини (а.с. 102, 104-106 том 1).

Судом першої інстанції визнаний факт підписання зазначеного договору №3 21 листопада 2008 року, а не 10 травня 2006 року, як зазначено в ньому (а.с. 97 том 2).

Проте, вищенаведені докази не можуть бути визнані достатніми підставами для висновку про те, що цей договір був укладений під впливом насильства, а не з інших підстав.

Надані ОСОБА_1 докази не свідчать про те, що саме, оспорюваний нею договір на дольову участь у будівництві, був укладений останньою внаслідок психологічного або фізичного тиску до неї зазначених осіб.

Суду не було надано доказів, що, саме, після підписання даного договору та акту виконаних робіт від 21 листопада 2008 року, ОСОБА_1 повідомила правоохоронні органи про здійснення до неї психологічного або фізичного тиску, звернулася до суду за захистом своїх прав.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для визнання вищенаведеного договору №3 недійсним з підстав застосування насильства.

На підставі викладеного, колегія суддів рішення суду першої інстанції в даній частині залишає без змін.

Відповідно до ч. 2 ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивачів судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме, судовий збір за немайновий спір у сумі 606,30 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст. 316, ст. 317, ст. 319, ст. 324 ЦПК України, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 травня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_2 коштів у розмірі 530 339,45 (пятсот тридцять тисяч триста тридцять девять гривень 45 копійок) грн. кожному, як компенсацію їх частки житлового будинку № 29 по пров. Гнєдича в м.Харкові скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення компенсації вартості належної їм частки будинку № 29 по пров. Гнєдича в м. Харкові у сумі 530 339,45 (пятсот тридцять тисяч триста тридцять девять гривень 45 копійок) грн. кожному відмовити.

Зменшити суму судового збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 користь ОСОБА_2, з 3 654,00 грн. до 606,30 грн.

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 травня 2016 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту набрання законної сили.

Головуючий: А.І. Колтунова

Судді: С.С. Кругова

ОСОБА_9