АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Мазурик О.Ф., Кравець В.А.

при секретарі: Синявському Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Автосервіс», поданою через представника ОСОБА_1, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 березня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автосервіс», Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна», третя особа: ОСОБА_3 про стягнення шкоди, завданої внаслідок дорожньо - транспортної пригоди,

в с т а н о в и л а :

у лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Автосервіс», ПрАТ «АСК «Інго Україна», в якому просив стягнути на свою користь з ТОВ «Автосервіс» у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 82 934, 96 грн. та 100 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, а з ПрАТ «АСК «Інго Україна» стягнути недосплачену за договором страхування суму 10 271, 12 грн..

В обґрунтування позову зазначав, що 22.10.2015 року з вини ОСОБА_3, який є працівником ТОВ «Автосервіс», сталася ДТП, внаслідок якої було пошкоджено належний йому автомобіль НОМЕР_1. Вартість матеріального збитку, завданого йому внаслідок ДТП складає 134 792 грн. За виготовлення звіту про вартість матеріального збитку ним було сплачено 900 грн. ПрАТ «АСК «Інго Україна», де була застрахована цивільна відповідальність власника автобуса Івеко д.н. НОМЕР_2 перед третіми особами йому було сплачене страхове відшкодування у сумі 39 218, 88 грн. Проте виплачене страхове відшкодування не покриває завдані йому збитки. Крім того, будучи інвалідом війни 3 групи, через пошкодження автомобіля він не зміг вирішувати звичні побутові справи, що призвело до порушення звичайного способу його життя та негативно вплинуло на стан його здоров'я та завдало моральних страждань.

Справа № 753/2178/16-ц Апеляційне провадження № 22-ц-796/6314/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Вовк Є.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20.03.2017 року позов задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_2 з ТОВ «Автосервіс» у відшкодування матеріальної шкоди 82 934, 96 грн., у відшкодування моральної шкоди 100 000 грн. та витрати на проведення судової авто-товарознавчої експертизи в розмірі 5 878, 02 грн.. Стягнуто на користь ОСОБА_2 з ПрАТ «АСК «Інго Україна» 10 271, 12 грн. та витрати на проведення судової авто-товарознавчої експертизи в розмірі 727, 98 грн.. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ТОВ «Автосервіс» через представника подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову до ТОВ «Автосервіс» в повному обсязі. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не взяв до уваги, що на час вчинення ДТП, ОСОБА_3 не перебував у трудових відносинах з ТОВ «Автосервіс» та останній не володів автомобілем «Iveco». Наказом від 01.10.2015 року ОСОБА_3 було звільнено з роботи за власним бажанням. Постанова про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності, де вказано, що ОСОБА_3 працює в ТОВ «Автосервіс» не має преюдиційного значення, оскільки при розгляді справи про адміністративне правопорушення ці факти не встановлюються. До того ж 30.09.2015 року між ТОВ «Автосервіс» та ПП «Фірма «Нікана» було укладено договір оренди на тимчасове платне користування автобусом «Iveco» д.н. НОМЕР_2 та цей транспортний засіб передано в оренду за актом прийому - передачі. Крім того, при визначені розміру моральної шкоди суд керувався виключно суб`єктивно сформованим емоційним ставленням до відповідачів.

У судовому засіданні представники ТОВ «Автосервіс» ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_1 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Позивач та його представник ОСОБА_8 просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник ПрАТ «АСК «Інго Україна» ОСОБА_9 пояснень не надавав.

Третя особа ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_10 не заперечували щодо задоволення апеляційної скарги в частині визначення розміру моральної шкоди, в решті просили апеляційну скаргу відхилити.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що внаслідок ДТП, яка відбулася 22.10.2015 року на вул. Бориспільське шосе в м. Києві та сталася з вини ОСОБА_3, водія автомобіля НОМЕР_3 під час виконання трудових обов'язків водія на ТОВ «Автосервіс» було пошкоджено автомобіль НОМЕР_4, який належить позивачу на праві власності.

Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 21.12.2015 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні даної ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу.

На час вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність ТОВ «Автосервіс» як власника наземного транспортного засобу - автомобіля НОМЕР_3 була застрахована у ПрАТ «АСК «Інго Україна» відповідно до страхового полісу № АЕ/3143966, з лімітом відповідальності за шкоду заподіяну майну 50 000 грн., франшизою - 510 грн..

Згідно з висновком комісійної судової автотоварознавчої експертизи від 07.02.2017 року, вартість матеріального збитку, завданого позивачу внаслідок пошкодження автомобіля НОМЕР_5 становить 132 934, 96 грн. За проведення експертизи позивачем сплачено 6 606 грн..

12.11.2015 року ОСОБА_2 звернувся із заявою до страховика на виплату страхового відшкодування та йому ПрАТ «АСК «Інго Україна» було виплачене страхове відшкодування в розмірі 39 218, 88 грн..

Рішення суду в частині задоволення позову до ПрАТ «АСК «Інго Україна» та в частині відмови в позові не оскаржується, а відтак в апеляційному порядку не перевіряється.

Задовольняючи частково позовні вимоги до ТОВ «Автосервіс», суд першої інстанції виходив з того, що шкоди завдано працівником цього товариства при виконанні ним своїх трудових обов`язків, а страхової виплати недостатньо для повного відшкодування завданої шкоди.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана майну фізичної особи відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до положень частин 1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб; шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності; інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку; особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно з положеннями ч. 1ст. 1172 ЦК України - юридична або фізична особа ї відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх ї трудових (службових) обов'язків.

Тобто, не є суб'єктом, відповідальним за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

За обставинами справи встановлено, що на час ДТП ОСОБА_3 виконував перевезення пасажирів за маршрутом «м. Бориспіль (вул. Каховська) - м. Київ АС «Видубичі» на автомобілі НОМЕР_3, який належить ТОВ «Автосервіс». Тобто, ОСОБА_3 завдав шкоди позивачу під час виконання своїх трудових обов'язків у ТОВ «Автосервіс».

Зазначені обставини підтверджуються поясненнями ОСОБА_3, які є послідовними та узгоджуються з наданими ним доказами. Так, ОСОБА_3 зазначав, що працював у ТОВ «Автосервіс» з 22.09.2015 року по квітень 2016 року включно. При прийнятті на роботу за ним було закріплено автотранспортний засіб марки «Iveco» д.н. НОМЕР_2. 22.10.2015 року на час ДТП він виконував трудові обов`язки по перевезенню пасажирів на маршруті № 317 А «м. Бориспіль (вул. Каховська) - м. Київ АС «Видубичі». У автомобілі знаходився пакет документів від ТОВ «Автосервіс» (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, шляховий лист), які перевірялися працівниками поліції під час оформлення ДТП. Після ДТП він відновив автомобіль та продовжував працювати у ТОВ «Автосервіс». Про ПП «Фірма Нікана» він ніколи не знав. Після звернення ОСОБА_2 з даним позовом до суду керівництво ТОВ «Автосервіс» вимагало від нього відшкодувати завдану потерпілому шкоду та він 07.04.2016 року направив через поштове відділення заяву про звільнення за власним бажанням. Проте, будь - якої відповіді на заяву не отримав. Розрахунок з ним проведено не було, трудову книжку не видано. Про те, що він нібито звільнений з 01.10.2015 року він дізнався лише у судовому засіданні при розгляді даної справи. Вважає, що відповідачем подана заява про звільнення за власним бажанням, яка ним була написана при прийнятті на роботу (без написання такої заяви на роботу його не приймали), а документи про передачу автомобіля, на якому він працював в оренду сфальшованими.

З матеріалів справи вбачається, що 13.10.2010 року між Київською обласною державною адміністрацією та ТОВ «Автосервіс» (перевізник) укладено договір № П-10/10-1 про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування. Даний договір укладено відповідно до витягу з протоколу засідання комітету Державтотрансадміністрації з проведення конкурсів на перевезення пасажирів автомобільним транспортом від 30.07.2009 року № 188 та стосувався маршруту «м. Бориспіль (вул. Каховська) - м. Київ АС «Видубичі» через станцію метро «Харківська». Номер автобусного маршруту 317-А (а.с. 223- 230 т. 1).

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань видом діяльності ПП Фірма «Нікана» є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, а не транспортні перевезення. Відповідно до листа Київської обласної державної адміністрації управління інфраструктури від 05.07.2016 року між даним управлінням та ПП Фірма «Нікана» договір про організацію перевезень не укладався.

Відповідно до листа Головного управління Держпраці у Київській області згідно пояснень директора ПП Фірма «Нікана» на підприємстві з 2012 року відсутні наймані працівники та діяльність підприємством не здійснюється (а.с. 96).

Для отримання дозволу на перевезення пасажирів за розробленим маршрутом руху міського пасажирського транспорту існує спеціальна процедура, яку ПП Фірма «Нікана» ніколи не проходило, в конкурсах на перевезення участі не приймало та договір з Київською обласною державною адміністрацією про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування не укладало.

Відтак договір від 10.09.2015 року, згідно з яким ПП Фірма «Нікана» зобов`язалася надавати ТОВ «Автосервіс» транспортні послуги пасажирським автомобільним транспортом на маршруті № 317 А Бориспіль - Київ АС «Видубичі» та оплачувати оборотні рейси та акти здачі - прийняття робіт (надання послуг) не є доказом того, що на час ДТП перевезення пасажирів на автомобілі марки «Iveco» д.н. НОМЕР_6 здійснювало ПП Фірма «Нікана», та що ОСОБА_3 на час ДТП виконував завдання ПП Фірма «Нікана», а не ТОВ «Автосервіс».

У заяві на виплату страхового відшкодування зазначено про належність автомобіля ТОВ «Автосервіс». Будь - яких документів страховику про передачу автомобіля ПП Фірма «Нікана» ТОВ «Автосервіс» не подавало.

У постанові Дарницького районного суду м. Києва від 21.12.2015 року про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності зазначено, що він працює у ТОВ «Автосервіс» водієм.

У наказі № 335 від 18.09.2015 року про прийняття на роботу ОСОБА_3 у графі «умови роботи» зазначено: «робота основна». У цьому ж наказі вказано про те, що за ОСОБА_3 закріплено автотранспортний засіб марки «Iveco» д.н. НОМЕР_2. Відтак доводи представників апелянта про те, що ОСОБА_3 ніколи у них водієм не працював, пасажирські перевезення не здійснював та автомобіль НОМЕР_3 не використовував, оскільки лише проходив стажування суперечать наказу про прийняття останнього на роботу, у якому про будь - яке стажування не вказано та навпаки на ним при прийнятті на роботу закріплено транспортний засіб.

Відповідно до контрольного листа ОСОБА_3 при прийнятті на роботу як водій АТЗ проінформований про умови та з ним проведено вступний інструктаж з охорони праці на робочому місці, інструктаж з охорони праці, пожежній безпеці та виробничій санітарії. У даних графах наявний підпис ОСОБА_3. У графах же про проходження стажування підпис ОСОБА_3 відсутній.

Посилання представників апелянта на те, що в журналах виїзду на маршрути відсутнє прізвище ОСОБА_3 не є належним доказом на спростування доводів про те, що ОСОБА_3 на час ДТП був працівником ТОВ «Автосервіс», оскільки такі журнали створює безпосередньо ТОВ «Автосервіс» та ОСОБА_3 не має впливу на складання цих журналів. До того ж при розгляді справи у суді першої інстанції відповідач жодним чином не вказував на те, що ОСОБА_3 у них проходив стажування, а не працював водієм та не надав будь - яких доказів на підтвердження зазначених обставин. Про такі обставини відповідач зазначив при розгляді апеляційної скарги та лише у третьому судовому засіданні. У контрольному листі у графі про проходження стажування підпис ОСОБА_3 відсутній.

Відтак лист стажування, який наданий відповідачем при розгляді справи у апеляційному порядку суперечить вищезазначеним доказам.

Суд першої інстанції оцінив наказ про звільнення ОСОБА_3 за власним бажанням з 01.10.2015 року у сукупності з іншими доказами та дійшов правильних висновків, що даний наказ не підтверджує звільнення ОСОБА_3 з роботи з цієї дати.

Так, у суді першої інстанції відповідач будь - яких доказів видачі трудової книжки ОСОБА_3, проведення з ним розрахунку при звільненні не надавав.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

У заяві про звільнення, на яку посилається відповідач ОСОБА_3 не зазначено, що він просить звільнити його з 01.10.2015 року.

При розгляді справи у апеляційному порядку відповідач надав опис вкладення до цінного листа, відповідно до якого трудову книжку направлено ОСОБА_3 01.10.2015 року. При цьому відповідач зазначив, що звільнення відбулося за власним бажанням з 01.10.2015 року, оскільки саме з цієї дати просив звільнити ОСОБА_3 та ініціатором звільнення був саме ОСОБА_3 Разом з тим, пояснити чому у заяві на звільнення не стоїть дата її заповнення ОСОБА_3 та в ній не зазначено про те, що ОСОБА_3 просить звільнити його з 01.10.2015 року та чому в такому випадку він відмовився від підписання наказу про звільнення та отримання трудової книжки представники відповідача пояснити не змогли. Так, само не змогли пояснити чому трудову книжку необхідно було направляти через поштове відділення, якщо ОСОБА_3 такого клопотання не заявляв. Даних про проведення розрахунку при звільненні відповідач також не надав. Відомість на виплату грошей за вересень 2015 року не є доказом, що зазначені у цій відомості кошти є сумою, яка підлягає сплаті при звільненні. Будь - якої відповіді на заяву ОСОБА_3 про звільнення його з роботи від 07.04.2016 року, яка отримана ТОВ «Автосервіс» 08.04.2016 року, що підтверджується зворотним поштовим повідомленням відповідач заявнику не надав та будь - яких пояснень з цього питання представники відповідача суду також не надали.

Твердження відповідача про розірвання трудового договору із ОСОБА_3 з 01.10.2015 року спростовується також тим фактом, що 19.10.2015 року ТОВ «Автосервіс», уклав із ПрАСК «Інго Україна» договір обов`язкового особистого страхування від нещасних випадків на транспорті на користь ОСОБА_3 та до лютого 2016 року відповідач продовжував нараховувати заробітну плату ОСОБА_3 як працівнику ТОВ «Автосервіс».

Доводи представників апелянта про те, що договір обов`язкового особистого страхування від нещасних випадків на транспорті укладено помилково та на їх вимогу такий договір 21.10.2015 року було розірвано колегія не може визнати обґрунтованими, оскільки оригінал чи належним чином завірену копію листа ПрАСК «Інго Україна», на яку посилаються апелянти не надано. Копія засвідчена самим відповідачем не є належним чином завіреною копією, а тому посилання представників апелянта на положення ст. 64 ЦПК України про те, що документи можуть надаватися в копіях в даному випадку є безпідставними. До того ж на огляд суду не надано журналів вихідної та вхідної кореспонденції для перевірки обставин відправлення запиту про розірвання договору та отримання відповіді від страховика.

Відповідно до відповіді Бориспільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області від 16.06.2016 року ТОВ «Автосервіс» подавало місячну звітність з 22.09.2015 року по лютий 2016 року по ОСОБА_3 як по особі, якій нараховується заробітна плата як працівнику товариства. Скасування нарахування та утримання за період з жовтня 2015 року по лютий 2016 року відповідач направив Бориспільському об`єднаному управлінню Пенсійного фонду України Київської області у квітні 2016 року, тобто під час розгляду даної справи у суді. До того ж таке скасування було направлене відносно ОСОБА_11, а не ОСОБА_3 (а.с. 87 т.2).

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині визначення ТОВ «Автосервіс» належним відповідачем у даній справі є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Разом з тим колегія суддів не може погодитися з правильністю визначення судом першої інстанції розміру матеріальної та моральної шкоди.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Відповідно положень ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню, визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року « Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків).

Згідно з висновком комісійної судової автотоварознавчої експертизи від 07.02.2017 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля НОМЕР_5 з урахуванням фізичного зносу його деталей складає 69 998,57 грн. Вартість відновлювального ремонту цього автомобіля без врахування фізичного зносу замінюваних деталей складає 139 847,49 грн. Розмір матеріального збитку складає 132 934, 96 грн. та цей розмір відповідає ринковій вартості автомобіля на момент ДТП. Ринкова вартість автомобіля після ДТП складає 62 936,39 грн. Відповідно до цього висновку коефіцієнт фізичного зносу автомобіля складає 0, 67.

У матеріалах справи відсутні докази неможливості проведення ремонту без заміни пошкоджених деталей на нові, та що деталі, які підлягають заміні зняті з виробництва.

Аналіз змісту ст. 22, 1192, 1194 ЦК України, 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» дає підстави вважати, що відшкодуванню підлягають реально понесені витрати для відновлення пошкодженого майна, і якщо пошкоджено було не нове майно, а майно, яке мало ступінь зносу, то за відсутності доказів неможливості відновлення такого майна без заміни певних деталей на нові винна особа у спричиненні шкоди не повинна сплачувати різницю між дійсною вартістю майна, яке пошкоджено з її вини та вартістю нового майна. У випадку ж наявності доказів неможливості відновлення автомобіля без заміни деталей на нові (зняття їх з виробництва тощо), особа винна у спричиненні шкоди має право вимагати передачі їй замінених деталей, а у випадку коли потерпіла особа не може передати такі деталі їх залишкова вартість має відраховуватися від розміру відшкодування, яке підлягає стягненню.

При розгляді справи у апеляційному порядку ОСОБА_2 зазначив, що має намір відремонтувати автомобіль та не погоджується після повного відшкодування шкоди передати залишки автомобіля особі, яка таку шкоду відшкодує.

Суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув, не врахував положення ст. 22, 1192, 1194 ЦК України та помилково стягнув повну вартість автомобіля, залишивши при цьому автомобіль позивачу.

Ринкова вартість автомобіля до ДТП складає 132 934, 96 грн., ринкова вартість автомобіля після ДТП складає 62 936,39 грн. Оскільки позивач обрав спосіб захисту, отримання коштів для відновлення автомобіля, а не отримання ринкової вартості автомобіля до ДТП, то відшкодуванню підлягає вартість відновлювального ремонту автомобіля, яка згідно з висновком експертизи складає 69 998,57 грн. Ця сума складає різницю між ринковою вартістю автомобіля до ДТП та після ДТП (132 934, 96 грн. - 62 936,39 грн.).

Відповідно до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Оскільки ПрАТ «АСК «Інго Україна» сплатило позивачу 39 218,88 грн. а за рішенням суду стягнуто з ПрАТ «АСК «Інго Україна» - 10 271,12 грн. (в цій частині рішення не оскаржується), то з ТОВ «Автосервіс» підлягає стягненню 20 508,57 грн. (132 934,96 - 39 218,88 - 10 271,12 - 62 936,39).

Відтак рішення в частині стягнення матеріальної шкоди з ТОВ «Автосервіс» підлягає зміні із зменшенням розміру стягнення до 20 508,57 грн.

Крім того, вирішуючи питання щодо стягнення в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 грн. суд першої інстанції не навів належних обґрунтувань, з яких він виходив визначаючи розмір такої шкоди.

Так, суд зазначив, що внаслідок ДТП позивач отримав закриту черепну мозкову травму, струс головного мозку.

Разом з тим, суд не звернув уваги на те, що договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів передбачено страхове відшкодування за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю (ліміт відповідальності 100 000 грн.). Позивач не навів будь - яких пояснень про те, з яких причин він не звертався до страховика із заявою про виплату такого страхового відшкодування, а також чому відмовився від госпіталізації.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діяти чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом в залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

На думку колегії суддів суд не врахував положень зазначеної норми. Вказуючи на те, що розмір відшкодування моральної шкоди у 100 000 грн. є справедливим, оскільки позивач є інвалідом третьої групи, суд не звернув уваги, що у матеріалах справи відсутні докази, що дана ДТП призвела до ускладнень тих захворювань, які стали підставою для встановлення групи інвалідності. З протоколу Бердичівської центральної міської лікарні та епікрізу не вбачається причинно - наслідкового зв`язку між зверненням позивача за медичною допомогою 19.10.2016 року та ДТП, яка сталася 22.10.2015 року.

За вказаних обставин колегія суддів приходить до висновку, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди не відповідає вимогам розумності та справедливості та підлягає зменшенню.

Виходячи з вимушеності змін у житті позивача внаслідок пошкодження автомобіля, враховуючи тривалість та тяжкість його моральних страждань колегія суддів прийшла до висновку про зменшення розміру суми, яка стягується в рахунок відшкодування моральної шкоди з 100 000 грн. до 15 000 грн.

Враховуючи пропорційність задоволених позовних вимог майнового характеру підлягають перерозподілу судові витрати на проведення експертизи.

Так, позивачем заявлена ціна позову до ТОВ «Автосервіс» 84 792 грн. Сума задоволених вимог складає 20 508 грн. 57 коп., що становить 24, 19 % від ціни позову.

За проведення експертизи позивачем сплачено 6 606 грн. Відтак з ТОВ «Автосервіс» підлягають стягненню судові витрати за проведення експертизи у розмірі 1 598 грн. (6 606*24,19%). Відповідно підлягає зменшенню судовий збір, який стягнуто з ТОВ «Автосервіс».

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автосервіс» задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 березня 2017 року змінити, виклавши абзаци другий, третій, п`ятий, сьомий резолютивної частини рішення в наступній редакції.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автосервіс», на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 20 508 грн. 57 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автосервіс», на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди 15 000 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_2 витрати за проведення судової автотоварознавчої експертизи у розмірі 1 598 грн. з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автосервіс», у розмірі 727,98 грн. - з Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автосервіс», на користь держави судовий збір з вимог майнового характеру у розмірі 551,20 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді