У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,
суддів: Євграфової Є.П.,Кадєтової О.В.,
Ізмайлової Т.Л.,Карпенко С.О.,
розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_6 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА Життя» про захист прав споживача, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернігівської області від 05 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА Життя» (далі - ПрАТ «СК «УНІКА Життя») про захист прав споживача. В обгрунтування позовних вимог, позивач посилався на те, що 18 серпня 2015 року між ним та ПрАТ «СК «УНІКА Життя» було укладено договір страхування життя з участю у інвестиційному доході РБ020139 та додаткову угоду РБД020139 до нього, якою серед іншого було визначено страховим випадком госпіталізацію застрахованої особи. В період з 27 серпня 2015 року до 07 вересня 2015 року позивач знаходився на лікуванні в Чернігівській обласній лікарні, про що своєчасно повідомив страховика. 10 вересня 2015 року він звернувся до відповідача із заявою про настання страхового випадку за ризиком «Госпіталізація застрахованої особи», проте відповідач неправомірно відмовив йому у здійсненні виплати страхового відшкодування. З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив стягнути на його користь з ПрАТ «СК «УНІКА Життя» страхове відшкодування за час госпіталізації в сумі 31 467,75 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 січня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено. Стягнуто з ПрАТ «СК «УНІКА Життя» на користь ОСОБА_6 страхову виплату в розмірі 31 467,75 грн. Вирішено питання щодо розподілу судового збору.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернігівської області від 05 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить рішення апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що госпіталізація страхувальника відповідно до умов не є страховим випадком, оскільки захворювання позивача має хронічний характер і існувало на момент укладення договору.

Проте з такими висновками апеляційного суду повністю погодитись не можна виходячи з наступного.

Судами встановлено, що 18 серпня 2015 року між ОСОБА_6 та ПрАТ «СК «УНІКА Життя» було укладено договір страхування життя з участю в інвестиційному доході РБ020139, з визначенням строку його дії з 19 серпня 2015 року до 18 серпня 2025 року (а.с.6-7).

Цього ж дня, 18 серпня 2015 року між ОСОБА_6 та ПрАТ «СК «УНІКА Життя» було укладено додаткову угоду до договору страхування життя РБ020139 від 18 серпня 2015 року, відповідно до умов якої, страховик у разі настання страхового випадку, зобов'язався сплатити за час госпіталізації, яка сталась внаслідок хвороби, вперше діагностованої у застрахованої особи, на користь застрахованої особи страхову виплату у розмірі еквівалентному 100 євро за кожний день стаціонарного лікування застрахованої особи, за умови, якщо воно тривало, щонайменше три дні (п. 10.3.3 додаткової угоди) (а.с.8-10).

При укладанні договору позивачем було підписано Анкету № 1 «Декларація про стан здоров'я застрахованої особи», відповідно до якої засвідчено правдивість і достовірність відповідей на запитання про стан здоров'я, яку прийняв відповідач (а.с. 16).

Звертаючись до відповідача із заявою про накопичувальне страхування життя від 18 серпня 2015 року, ОСОБА_6 власноручним підписом підтвердив ознайомлення та згоду з Правилами добровільного страхування життя ПрАТ «СК «УНІКА Життя» (а.с. 110).

Зі змісту договору страхування життя з участю в інвестиційному доході РБ020139 та додаткової угоди РБД020139 до цього договору від 18 серпня 2015 року вбачається, що даний договір страхування життя було укладено за програмою страхування «Райффайзен Еліт», яка передбачає здійснення страхових виплат з урахуванням положень «Правил добровільного страхування життя ПрАТ «СК «УНІКА Життя», які зареєстровані Державною комісією з урегулювання ринків фінансових послуг України 19 листопада 2008 року з відповідними змінами та доповненнями. Сторонами було погоджено, що страхування ОСОБА_6 відбувається за Програмами № 3 та № 11 Правил добровільного страхування життя (нова редакція) (далі - Правила страхування).

Пунктом 5.3 договору передбачено, що згідно статті 17 Закону України «Про страхування», під Правилами страхування розуміється сукупність всіх умов страхування щодо страхових ризиків виключень із страхових випадків і обмежень, порядок і умови страхових виплат, тощо. Таким чином, у цілях цього договору сторони розуміють під Правилами страхування повний текст Правил добровільного страхування життя (нова редакція) ПрАТ «СК «УНІКА Життя», включаючи всі додатки, чинний на дату укладення цього договору страхування (а.с. 6-7).

Згідно з п. 3.4 Програми страхування № 11 Правил страхування, якщо інше не передбачено договором страхування на умовах цієї програми не надається страхове покриття та не здійснюються страхові виплати, якщо подія з числа визначених пунктом 2.1.1 та/або пунктом 2.2 цієї програми відбулась внаслідок: а) захворювання, яке було виявлене та/або на яке хворіла застрахована особа на момент укладення договору страхування на умовах цієї програми; б) захворювання, яке стало наслідком розвитку у застрахованої особи хвороби, кваліфікованої як перед існуючий стан (а.с. 14 зворот).

З виписного епікризу № іст13176 вбачається, що ОСОБА_6 знаходився на обстеженні та лікуванні в Чернігівській обласній лікарні з 27 серпня 2015 року до 07 вересня 2015 року. Йому було встановлено діагноз: хронічний кистозний арахноїдит (арханоїдальна киста медіобазальних відділів лівої скореневої долі (1,1-3.7-2.5 см)), аномалія розвитку поперечних венозних синусів, S-подібна деформація обох внутрішніх сонних артерій (лівої гемодинамічно значима) із зовнішньою гідроцефалією, вираженим синдромом внутрішньочерепної гіпертензії з лікворно гіпертензивними кризами - 1-2 рази на тиждень. Дисцикуляторна енцефалопатія 2 ст, весибулоатаксія, помірно вираженого ступеня, з приступами офтальмологічної (асоційованої - випадіння зору зліва) мігрені (1-2 рази на місяць) (а.с.20).

07 вересня 2015 року позивач звернувся до ПрАТ «СК «УНІКА Життя» з заявою про настання страхового випадку у вигляді госпіталізації (а.с. 49).

Проте 11 вересня 2015 року відповідач ПрАТ «СК «УНІКА Життя» відмовив позивачеві у страховій виплаті, зазначивши, що хвороби позивача, вказані у виписному епікризі є хронічними, та/або такими, що мають ознаки постійності відповідно до «Міжнародного класифікатора хвороб». Зважаючи на сукупність та ступінь тяжкості діагностованих захворювань, страховик має підстави стверджувати, що на момент укладення договору страхувальник знав про власні захворювання і подав свідомо неправдиві відомості про стан здоров'я, що є суттєвим порушенням умов договору страхування, оскільки проміжок часу від дати укладення договору до дати подання заяви, - занадто короткий для першого діагностування хвороб вказаних в наданих до заяви лікарських документах (а.с. 17).

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України «Про страхування», умовами договору страхування можуть бути передбачені інші підстави для відмови у здійсненні страхових виплат, якщо це не суперечить закону.

Аналогічні норми передбачені ч. 2 ст. 991 ЦК України, зокрема, договором страхування можуть бути передбачені також інші підстави для відмови здійснити страхову виплату, якщо це не суперечить закону.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов'язаний ознайомити страхувальника з умовами та правилами страхування.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

На сторони покладено обов'язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір (стаття 60 ЦПК України).

Частинами 2, 3 статті 303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Як вбачається з роз'яснень, викладених у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», що відповідно до статті 303 ЦПК апеляційний суд при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції не має права виходити як за межі доводів апеляційної скарги, так і за межі вимог, заявлених у суді першої інстанції, крім випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.

За змістом пункту 6 частини третьої статті 295, частини другої статті 303 та пункту 1 частини першої статті 309 ЦПК апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини третьої статті 27 ЦПК щодо зобов'язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов'язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

При цьому мають враховуватися вимоги частини третьої статті 27 ЦПК про те, що особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої права й виконувати процесуальні обов'язки.

Особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати до суду апеляційної інстанції всі наявні в них докази на підтвердження порушення їх прав.

Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов'язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання (частина друга статті 208, частина перша статті 212, частина перша статті 304 ЦПК).

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об'єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з'явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, в порушення ст.ст. 303, 315 ЦПК України, належним чином не встановив в повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Дійшовши висновку, що госпіталізація позивача не є страховим випадком, апеляційний суд зауважив, що зазначені у лікарських документах позивача захворювання мають характер хронічних, а отже існували на момент укладення між сторонами договору за програмою № 11, жодним чином не мотивуючи таких висновків. Приймаючи до уваги покази завідуючого неврологічним відділенням Чернігівської обласної лікарні ОСОБА_8, надані останнім у якості свідка, апеляційний суд залишив поза увагою положення п. 5.4 договору (а.с. 7 зворот), за якими у разі виникнення суперечок, пов'язаних з виконанням умов цього договору страхування, страховик або страхувальник (застрахована особа, вигодонабувач) мають право вимагати залучити медичних експертів для проведення експертизи стану здоров'я застрахованої особи, причинно-наслідкового зв'язку між поставленим діагнозом і захворюванням (нещасними випадками), які застрахована особа мала до укладення договору страхування, доцільності та необхідних обсягів (строку) її стаціонарного лікування тощо.

Апеляційним судом також залишено поза увагою положення п. 2.3 додаткової угоди, відповідно до яких страховим випадком є, зокрема, госпіталізація застрахованої особи (відповідно до пп. «б» п. 2.2.8 Розділу 2 Програми страхування № 11 Правил), страхова сума за яким становить 6 тис. євро (а.с. 8). Пунктом 2.2.8 Розділу 2 Програми страхування № 11 Правил визначено, що договір страхування на умовах цієї програми може, додатково до основних страхових ризиків, зазначених у п. 2.1 цієї програми, передбачати зобов'язання страховика здійснити страхові виплати у разі настання протягом строку дії договору страхування на умовах цієї програми наступних страхових випадків (додаткове страхування), за винятком випадків, визначених розділом 3 цієї програми, а саме: госпіталізації застрахованої особи внаслідок хвороби, яку вперше було діагностовано у застрахованої особи під час дії договору страхування.

Судом апеляційної інстанції залишено не перевіреними підстави відмови страховика у виплаті страхувальникові страхового відшкодування у разі його госпіталізації, зокрема, за рахунок чого страхувальник дійшов висновків про характер діагностованих захворювань у позивача, чи мало місце порушення умов договору зі сторони позивача щодо його звернення до медичних закладів і наявність раніше встановленого йому діагнозу або перебування на довготривалому лікуванні.

Разом з цим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд дійшов висновку про те, що захворювання позивача, зазначене у виписному епікризі є наслідком хвороби, кваліфікованої як передчасний стан (пп. «б» п. 3.4 Програми страхування № 11 Правил страхування), не звернувши належної уваги, що страховик відмовив страхувальникові у страховій виплаті з інших підстав, а саме через існування захворювання, яке було виявлене та/або на яке хворіла застрахована особа на момент укладення договору страхування (пп. «а» п. 3.4 Програми страхування № 11 Правил страхування).

За вказаних обставин рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, який повинен урахувати викладене й залежно від установленого вирішити спір.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернігівської області від 05 квітня 2016 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Є.П. Євграфова
Т.Л. Ізмайлова
О.В. Кадєтова
С.О. Карпенко