АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження:№ 22ц/790/3413/17 Головуючий 1 інст. - Уханьова І.С.
Справа № 617/122/17 Доповідач - Карімова Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді Карімової Л.В.,

суддів колегії: Бурлака І.В.,

Яцини В.Б.

за участю секретаря: Баранкової В.В.

заслухавши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 27 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - Служба у справах дітей в особі Вовчанської райдержадміністрації Харківської області про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2017 року ОСОБА_4 на підставі ст.. 164 СК України звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої дочки ОСОБА_5.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що з 16 лютого 2010 року до 02 грудня 2015 року вона із відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню дитину - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після розірвання шлюбу відповідач ОСОБА_3 свого обов'язку щодо виховання дитини не виконував, матеріальної допомоги на утримання дочки не надавав, не піклувався про її фізичний і духовний розвиток, не спілкувався взагалі з дитиною, що призвело до того, що остання у свої два роки не пам'ятає батька.

Рішенням Вовчанського районного суду Харківської області від 27 березня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено. Позбавлено ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця м. Хасака Сирія, батьківських прав відносно дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій порушує питання про скасування рішення суду та постановлення нового, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, без з'ясування дійсних обставин справи.

Зазначає, що судом не враховано, що після розірвання шлюбу у 2015 році, відповідач щомісячно у добровільному порядку надавав матеріальну допомогу на утримання доньки шляхом перерахування грошових коштів на платіжну картку, проте позивач почала чинити перешкоди між батьком та донькою, не давала змоги спілкуватися з дитиною, у зв'язку з чим 13 лютого 2017 року він направив на адресу позивача лист узгодження відвідування дитини, однак відповіді не отримав. Крім того, в листі йшла мова й про надання нових банківських реквізитів для перерахування коштів на утримання доньки, оскільки банківська карта, на яку переховувалися кошти на дитину, була заблокована ОСОБА_4

Вислухавши пояснення учасників процесу, що з'явилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; б) як розподілити між сторонами судові витрати.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 як батько дитини не виконує своїх обов'язків, уваги не приділяє, участі у вихованні та спілкуванні з дитиною не бере, добровільно матеріальної допомоги не надає, розвитком дитини не цікавиться.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вищевказаним вимогам закону.

Відповідно до статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Частиною 1 ст. 2 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров'я і народження дитини, її батьків чи законних опікунів або яких-небудь інших обставин.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України

27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч.1ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачами заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про їх інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»).

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи сторони з 16 лютого 2010 року до 02 грудня 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню дитину - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Подружжя мешкало у квартирі за адресою: АДРЕСА_1, яка належить матері позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_6, з дозволу якої ОСОБА_3 був зареєстрований за вищевказаною адресою. Рішенням Київського районного суду

м. Харкова від 11 лютого 2015 року ОСОБА_3 визнано таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням.

Починаючи з кінця 2013 року сторони стали проживати окремо у зв'язку з конфліктними відносинами, що склалися між ними.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2015 року шлюб між сторонами розірвано.

Матеріали справи свідчать про те, що дитина ОСОБА_5 мешкає разом із матір'ю та бабусею, за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно довідки Медичного центру «Ваша дитина» на планові огляди та проведення вакцинації дитина приходить разом із матір'ю та бабусею.

Згідно висновку Служби у справах дітей Вовчанської районної державної адміністрації Харківської області від 23.03.2017 року за № 01-34/214 є доцільним позбавлення ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, батьківських прав відносно дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Суд першої інстанції на порушення вимог ст.. 19 СК України погодився із таким висновком органу опіки та піклування, однак цей висновок не є обґрунтованим та суперечить інтересам дитини.

Відповідно до вимог ч.5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Між тим вищевказаний висновок Служби у справах дітей Вовчанської районної державної адміністрації Харківської області від 23.03.2017 року за № 01-34/214 зроблений без обстеження умов проживання дитини та її батьків, без участі батьків малолітньої дитини та їх пояснень щодо спірних правовідносин у засіданні цієї Служби.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад (п. п. 15. 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ).

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно з довідкою, наданою КЗОЗ «Обласний наркологічний диспансер» від 03.04.2017, ОСОБА_3 не перебував на обліку у диспансері.

З довідки наданої лікарем-наркологом КЗОЗ «Вовчанське центральне поліклінічне відділення» від 10 квітня 2017 року вбачається, що ОСОБА_3 на обліку у лікаря-нарколога не перебуває, за медичною допомогою не звертався.

Відповідно довідки КЗОЗ «Харківський міський психоневрологічний диспансер» ОСОБА_3 до психіатра за медичною допомогою не звертався.

Зі змісту довідки КЗОЗ «Вовчанське центральне поліклінічне відділення» від 10 квітня 2017 року вбачається, що ОСОБА_3 на обліку у лікаря-психіатра не знаходиться, за медичною допомогою не звертався.

Крім того, згідно довідки виконкому Гатищенської сільської ради Вовчанського району громадянин ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 дійсно зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, але тимчасово проживає за адресою: АДРЕСА_3

Згідно договору оренди від 31 січня 2015 року ОСОБА_7 передав в оренду ОСОБА_3 однокімнатну квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_2.

Крім того, відповідно до квитанцій долучених до апеляційної скарги ОСОБА_3 , вбачається, що останній надсилав грошові кошти у добровільному порядку на утримання малолітньої дочки у сумі 2000грн. на картковий рахунок, який належить ОСОБА_4, крім того відповідач придбавав для дитини продукти харчування, іграшки.

Згідно доданих до апеляційної ОСОБА_3. фотографій вбачається, що останній спілкувався із донькою, відвідував її, їздив разом із матір'ю до лікарні, був присутній на дні народження дочки, та при святкування Нового року.

Вказані документи у відповідності до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України підтверджують факт надання добровільної допомоги на дитину, а також зацікавленість батька у розвитку та вихованні дитини, його небайдужого ставлення до доньки.

Колегія суддів приходить до висновку, що матеріали справи не містять доказів свідомого невиконання батьківських обов'язків ОСОБА_3, його антисуспільна поведінка та відсутність інтересу до малолітньої дочки, що в свою чергу могло б зашкодити її нормальному вихованню та розвитку її здібностей, негативно вплинути на її психічний та емоційний стан.

Колегія суддів, виходячи з положень принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблею організації об'єднаних Націй 20 листопада 1959 року, відповідно до якої дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння, погоджується з доводами апеляційної скарги щодо відсутності правових підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки діти повинні, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові і морального та матеріального забезпечення, а доказів свідомого ухилення ОСОБА_3 від виконання ним батьківських обов'язків щодо доньки, позивачем ОСОБА_4 до суду першої та апеляційної інстанції не надано.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317,319, 324 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 27 березня 2017 року скасувати та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - Служба у справах дітей в особі Вовчанської райдержадміністрації Харківської області про позбавлення батьківських прав.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цим рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: