Справа № 201/8674/17
Провадження № 2/201/2199/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2017р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Ткаченко Н.В.

при секретарі - Карнаух І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення боргу по сплаті теплопостачання,

В С Т А Н О В И В :

16.06.2017р. КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради звернулось до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача, в якому просило суд стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу по сплаті за теплопостачання в розмірі 25 765 грн. 61 коп., нараховану за період з листопада 2006р. по лютий 2017р. (а.с. № 4 7).

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що згідно з КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради протягом опалювального періоду з листопада 2006р. по лютий 2017р. надавало теплову енергію за адресою: м. Дніпро (колишня назва м. Дніпропетровськ), б-р Зоряний, будинок №1, кв.№95, де відповідальним власником з 15.08.2006р. є ОСОБА_1, згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна ВЕА № 025444 від 15.08.2006р. Відповідач, на підставі відкритого особового рахунку № 5 08694, зареєстрованого на колишнього власника нерухомого майна, підтвердженням чого є Витяг з Державного реєстру правочинів № 2763601 від 15.08.2006р., повинний був сплачувати за надані послуги щомісячно. Однак оплату за ці послуги відповідач здійснював нерегулярно та не в повному обсязі, в зв'язку з чим станом па 03.04.2017р. у нього з'явився борг перед позивачем, який складає 25765 грн. 61 коп.

10.10.2017р. представником КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради - ОСОБА_2 (діє на підставі довіреності від 22.03.2017р. а.с. № 39) було подано до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій останній збільшив вимоги в частині періоду нарахування заборгованості та суму стягнення. Так, представник позивача за уточненими позовними вимогами просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача суму боргу по сплаті за теплопостачання в розмірі 30544 грн. 99 коп. за період з листопада 2006р. по вересень 2017р. (а.с. № 32 33).

Представник позивача - ОСОБА_2 надав до суду заяву, в якій позовні вимоги за уточненим позовом від 10.10.2017р. підтримав та просив суд їх задовольнити, справу розглянути за його відсутності та без фіксування судового процесу технічними засобами (а.с. № 40).

Відповідач ОСОБА_1 10.10.2017р. надав до суду заяву про застосування строків позовної давності, в якій зазначив, що КП «Теплоенерго» ДМР звернулося із заявою про видачу судового наказу у квітні 2017р., отже позовні вимоги до квітня 2014р. не можуть бути задоволені, оскільки позивачем пропущені строки позовної давності, про застосування яких заявлено відповідачем. Крім того, відповідач зазначив, що згідно із вимогами п.п. 4, 11 «Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 10 «Дебіторська заборгованість», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України №237 від 08.10.1999р., безнадійна дебіторська заборгованість є поточною дебіторською заборгованістю, щодо якої існує впевненість про її неповернення боржником або за якою минув строк позовної давності, та вона підлягає списанню з балансу з відображенням у складі інших операційних витрат. У звязку з чим відповідач просить суд застосувати позовну давність щодо уточнених вимог позивача до квітня 2014 року, визнавши заборгованість за цей період безнадійною та такою, що підлягає списанню. Справу просив розглянути за його відсутності (а.с. № 42).

Враховуючі вищезазначені обставини та на підставі ст. 169, ч. 2 ст. 197 ЦПК України , суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами на підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України.

З урахуванням того,що суду відома позиція відповідача щодо часткового задоволення позовних вимог, суд розглянув цивільну справу на загальних засадах цивільного судочинства, встановлених главою 7 розділу III ЦПК України.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що Комунальне підприємство «Теплоенерго» Дніпровської міської ради протягом опалювального періоду з листопада 2006р. по вересень 2017р. надавало теплову енергію за адресою: АДРЕСА_1, де відповідальним власником з 15.08.2006р. є ОСОБА_1, згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 12074213 від 06.10.2006р. Підставою виникнення права власності є договір купівлі-продажу нерухомого майна ВЕА № 025444 від 15.08.2006р. Відповідач, на підставі відкритого особового рахунку № 5 08694, зареєстрованого на колишнього власника нерухомого майна, підтвердженням чого є Витяг з Державного реєстру правочинів № 2763601 від 15.08.2006р., повинний був сплачувати за надані послуги щомісячно (а.с. № 15 18).

Однак оплату за ці послуги відповідач здійснював нерегулярно та не в повному обсязі, в зв'язку з чим станом па 03.04.2017р. у нього з'явився борг перед позивачем, який складає 30 544 грн. 99 коп. (а.с. № 11 14, 34 38).

Абонентський рахунок є засобом бухгалтерського обліку, можливістю для учасників сторін правовідносин вести облік нарахування, облік оплати, здійснювати перерахунки, нараховувати пільги та субсидії, тобто це засіб ідентифікації особи, яка отримує послуги. В своїх запереченнях відповідачі намагаються довести, що відсутність абонентського рахунку інших відповідачів є підставою неправомірності вимоги щодо стягнення заборгованості, але дана позиція суперечить нормам діючого законодавства, а саме згідно ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник, при чому виробник послуг може бути і їх виконавцем.

Відповідно до п. 1 ч. З ст. 20 Закону споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово - комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Згідно п. З ч. 2 ст. 21 Закону виконавець зобов'язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Таким чином, законодавством передбачений двосторонній обов'язок, щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, у зв'язку з чим у разі відмови на оплату таких послуг споживачем з посиланням на відсутність укладеного договору не беруться до уваги, оскільки споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово - комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у певному обсязі (Постанова Верховного суду України від 30.10.2013р. по справі 6-59цс13).

Крім того, Верховний суд України у своїй постанові від 20.04.2016р. по справі № 6-2951цс15 розяснив, що, хоч у ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. З ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі». Отже, відсутність договору у разі фактичного користування послугою не дає підстав не оплачувати її або оплачувати лише частково.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобовязаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 19 ЗУ «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Згідно зі статтею 20 Закону України «Про теплопостачання» тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб'єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими. Тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії затверджуються органами місцевого самоврядування, крім теплової енергії, що виробляється суб'єктами господарювання, що здійснюють комбіноване виробництво теплової і електричної енергії та/або використовують нетрадиційні та поновлювані джерела енергії, на підставі розрахунків, виконаних теплогенеруючими, теплотранспортуючими та теплопостачальними організаціями за методиками, розробленими центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.

Частиною 2 статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Згідно зі статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання аби виконання з порушенням умов, встановлених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

07.04.2017р. ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 201/5039/17 було відмовлено КП «Теплоенерго» ДМР у прийнятті заяви про видачу судового наказу за заявою КП «Теплоенерго» ДМР про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з ОСОБА_1 та рекомендовано звернутися до суду з вказаними вимогами в порядку позовного провадження (а.с. № 8).

Отже, КП «Теплоенерго» ДМР звернулось до суду із заявою про видачу судового наказу у квітні 2017р., а тому заборгованість за надані послуги з теплопостачання за період до квітня 2014р., виходить за межі строків позовної давності.

А тому, застосовуючи строки позовної давності по стягненню заборгованості за надані комунальні послуги, суд вважає за можливе стягнути заборгованість лише за період з квітня 2014р. по вересень 2017р. (включно), згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, в межах заявлених позовних вимог.

Нарахована відповідачу сума боргу за період до квітня 2014р. в сумі 13054грн.38коп. (30544грн.99коп. 17490грн.61коп. = 13054грн.38коп.) знаходиться поза межами строку позовної давності, а тому не може бути виставлена відповідачу до сплати, оскільки є безнадійною та підлягає списанню з особового рахунку відповідача.

З наданого представником позивача розрахунку вбачається, що заборгованість відповідача перед позивачем за отримані послуги з теплопостачання за період з квітня 2014р. по вересень 2017р. складає 17 490 грн. 61 коп. (а.с. № 11 14, 34 38).

Таким чином, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги КП «Теплоенерго» ДМР до ОСОБА_1 про стягнення боргу по сплаті теплопостачання за період з квітня 2014р. по вересень 2017р. (включно) у розмірі 17 490 грн. 61 коп.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що позовні вимоги позивача задоволено частково, то на підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача понесені при подачі позову судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у розмірі 916 грн. 19 коп. (17490 грн. 61 коп. х 1600 грн. / 30 544 грн. 99 коп.). В іншій частині стягнення судових витрат відмовити у звязку з відмовою в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 256, 257, 525, 526, 610 ЦК України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про теплопостачання», ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 169, ч. 2 ст. 197, ст.ст. 212, 213, 215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення боргу по сплаті теплопостачання задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради суму боргу по сплаті за теплопостачання за період з квітня 2014р. по вересень 2017р. у розмірі 17 490 грн. 61 коп. (сімнадцять тисяч чотириста девяносто грн. 61 коп.).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 916 грн. 19 коп.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів.

Суддя: Н.В. Ткаченко