Справа № 369/9235/15-ц
Провадження № 2/369/1175/17
РІШЕННЯ

Іменем України

28.09.2017 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі Дуплій Т.В., Пилипець А.Б., Водала А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про стягнення коштів, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2015 року позивачка звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача про стягнення матеріального збитку. Свої вимоги мотивувала тим, що протягом 2010-2012 років вона здійснювала будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, де витрати на будівництво склали суму в розмірі 1 430 107,07 грн. Використані кошти при будівництві є лише її коштами, які вона отримала від продажу належної їй земельної ділянки. Власником земельної ділянки площею 0,1453 га, кадастровий номер: НОМЕР_1, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, на якій знаходиться вищевказаний об'єкт незавершеного будівництва - є ОСОБА_2 Останній здійснив оформлення технічної документації на вказаний будинок лише на себе особисто, чим прямо порушив її права. У добровільному порядку відповідач не відшкодував їй вкладені кошти.

Просила суд стягнути з відповідача завдані збитки, у сумі 1 430 107,07 грн., що складає вартість матеріалів разом з будівельними роботами, які були витрачені на будівництво будинку по АДРЕСА_2 покласти на відповідача судові витрати.

У судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали. Суду пояснили, що перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_3, вирішили побудувати будинок для власного проживання. За усною домовленістю з батьком чоловіка - ОСОБА_2 будували даний будинок на його земельній ділянці. А її земельну ділянку вирішили продати, щоб були кошти на будівництво. Продаж її земельної ділянки був вчинений за вищу ціну, ніж вказано в договорі, та ці кошти були вкладені в будівництво. Вцілому все будівництво відбувалось за її кошти, оскільки вона весь час працювала та мала гарні доходи. Відповідач вклав у будівництво десь десять тисяч гривен на освітлення, але всі інші питання щодо будівництва та його фінансування займалась вона. Після розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_3 погіршились стосунки та мирно вирішити питання щодо поділу вони не змогли. Просили задоволити позов.

У судовому засіданні представники відповідача проти позову заперечували, подали суду письмові заперечення. Суду пояснили, що будівництво будинку за адресою: АДРЕСА_1 здійснював власним коштом лише відповідач. Позивачем подано позовну заяву про стягнення матеріального збитку з пропущенням загального строку позовної давності, оскільки відповідно до додатків позову, з моменту останнього платежу, що був здійснений Позивачем сплинуло три роки. Також, відповідач поставив під сумнів достовірність доданого позивачем до позовної заяви: договору про виконання будівельних робіт № 054 від 01.04.2010 р., акти приймання-передачі виконаних робіт, прибуткові касові ордери та видаткові накладні, в зв'язку з чим, представником відповідача було долучено до матеріалів справи Витяг з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 02.07.2015 року за № 20816955, з якого вбачається, що 18.04.2008 року припинено державну реєстрацію ТОВ «ВЕЛКОН», за судовим рішенням та лист ДЕРЖАРХБУДІНСПЕКЦІЇ № 40-402-426 від 08.07.2015 року, яким повідомлено, що в реєстраційних записах інформація про видачу ліцензії на продовження господарської діяльності, пов'язаної із створенням об'єктів архітектури, ТОВ «ВЕЛКОНТ» відсутня. Просили відмовити в задоволенні позову.

У судове засіданні ОСОБА_3 не з'явився. Про час та місце розгляду повідомлявся. Причини неявки суду не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як визначено у ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи судом встановлено, що ОСОБА_2 на праві власності належить земельна ділянка площею 0,1453га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

З матеріалів інвентаризаційної справи №452 КП БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області встановлено, що по АДРЕСА_2 знаходиться побудований в 2011 році житловий будинок, тереса, ганок, балкон.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України, збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч. 1 ст. 375 Цивільного кодексу України, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Разом з тим, згідно з ч. 2 ст. 375 Цивільного кодексу України, власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.

В той же час, ч. 3 ст. 331 Цивільного кодексу України визначено, що до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає.

У зв'язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна.

З наданих суду пояснень судом встановлено, що на земельній ділянці протягом 2010-2011 роках проводилось будівництво житлового будинку по АДРЕСА_2. Дана обставина також підтверджується і поданими рахунками, товарними чеками, квитанціями, договорами, поданими як позивачкою ОСОБА_1, так і відповідачем ОСОБА_2

01 квітня 2010 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Велконт» укладено договір на виконання будівельних робіт №054, а саме виконання ремонтно-будівельних робіт на будівлю за адресою: АДРЕСА_2

На виконання даного договору між сторонами були підписані графік виконання будівельно-монтажних робіт, локальний кошторис та акти приймання виконаних робіт за 2010-2012 роки, прибуткові касові ордери та видаткові накладні.

Свідок ОСОБА_5 пояснив суду, що у період з 2010 по 2012 рік, здійснював доставку товару на адресу: АДРЕСА_2 та неодноразово бачив за вказаною адресою позивача, та йому її відрекомендували саме як замовника будівництва.

Свідок ОСОБА_6 пояснив суду, що в період з 2010 по 2012 рік, працював на будівництві за адресою: АДРЕСА_2, та також неодноразово бачив за вказаною адресою позивача, та йому її відрекомендували саме як замовника будівництва.

Допитаний в судовому засіданні, за клопотанням представника відповідача, свідок ОСОБА_7, пояснив суду, що будівництво за адресою: АДРЕСА_2, дійсно було розпочате в квітні 2010 року та здійснювалось за власні кошти відповідача. Аналогічні свідчення надано свідками ОСОБА_8 та ОСОБА_9.

В іншій частині покази свідків є суб'єктивним викладом обставин, які не можуть бути взяти до уваги судом при розгляді справи, оскільки не містять об'єктивних даних, які мають значення, для вирішення спору.

На підтвердження обставин справи, ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19.10.2015 року задоволено клопотання представника позивача та призначено по справі комплексну судову експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, попереджено їх про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на них обов'язків, передбачену ст.ст.384, 385 Кримінального кодексу України.

Відповідно до наданого висновку визначити вартість фактично виконаних робіт з будівництва житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 не вбачається за можливе.

Орієнтовна вартість будівельних матеріалів, виробів та конструкцій, що могли бути використані при будівництві об'єкту - житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, станом на момент проведення експертизи, складає 798 881 грн. (сімсот дев'яносто вісім тисяч вісімсот вісімдесят одна гривня).

Найбільш імовірна ринкова вартість об'єкта дослідження, а саме домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_2 визначена в рамках методу аналогів продажу порівняльного методичного підходу, на підставі даних отриманих при обстеженні та даних що містяться в матеріалах справи та додатково наданих документах, за умови, що на житловий будинок оформлено право власності, в цінах на дату оцінки становить: 2 184 030 грн. (два мільйони сто вісімдесят чотири тисячі тридцять гривень), у тому числі: - вартість земельної ділянки, загальною площею 0,1453 га, призначеної для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що входить до складу об'єкта дослідження, становить: 555 046 грн. (п'ятсот п'ятдесят п'ять тисяч сорок шість гривень); - вартість земельних поліпшень, що входять до складу досліджуваного домоволодіння, становить: 1 628 894 грн. (один мільйон шістсот двадцять вісім тисяч вісімсот дев'яносто чотири гривні).

З поданого висновку встановлено, що більш точно експерт не надав відповіді на поставлені питання, оскільки експерту не було забезпечено безперешкодного доступу до домоволодіння, про яке особи, які беруть участь в розгляді справи, повідомлялись завчасно. При цьому, суду не надано доказів поважності ненадання доступу експерта до спірного об'єкту, тобто ухилення ОСОБА_2 від проведення експертизи, якому було відомо про призначення судової експертизи.

Враховуючи наявні в матеріалах справи докази, при визначенні вартості вкладених в будівництво коштів, суд бере до уваги висновок експерта, та визначає вартість земельних поліпшень - 1 628 894 грн. Будь-яких доказів на спростування висновку експерта відповідачем суду не надано та не заявлено клопотань про їх витребування у разі складнощів в їх отриманні.

Доводи відповідача, стосовно того, що будівництво за адресою: АДРЕСА_2 здійснювалось лише його власним коштом, суд оцінює критично, виходячи з того, що останнім не надано суду жодного документального підтвердження вказаного, більш того відповідачем жодним чином не спростовано факту проведення будівництва позивачем.

Наданий суду, представником відповідача Витяг з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 02.07.2015 року за № 20816955, з якого вбачається, що 18.04.2008 року припинено державну реєстрацію ТОВ «ВЕЛКОН», за судовим рішенням та лист ДЕРЖАРХБУДІНСПЕКЦІЇ № 40-402-426 від 08.07.2015 року, яким повідомлено, що в реєстраційних записах інформація про видачу ліцензії на продовження господарської діяльності, пов'язаної із створенням об'єктів архітектури ТОВ «ВЕЛКОНТ» відсутня, жодним чином не спростовує проведення будівництва ТОВ «ВЕЛКОН» за адресою: АДРЕСА_2, як і не спростовує факту сплати позивачем коштів ТОВ «ВЕЛКОНТ» за проведення будівельних робіт.

На дані заперечення ОСОБА_1 пояснила суду, що вказані обставини при укладенні з ТОВ «ВЕЛКОНТ» договору на виконання будівельних робіт № 054 їй відомі не були. Чинним законодавством не встановлений обов'язок сторони перевірки факту реєстрації товариства при укладенні договору.

Відповідно ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

На сьогодні основними джерелами договірного права України є Цивільний кодекс України та Господарський кодекс України, при цьому жоден з них не передбачає обов'язку перевіряти контрагента при укладенні договору з ним.

На підставі пояснень позивача, наданих суду доказів, в їх сукупності, враховує поданий проект, його характеристики, час побудови, покази допитаних в судовому засіданні свідків, які здійснювали будівництво, проведену експертизу, факт припинення будівництва після розірвання шлюбу, суд приходить до висновку, що будівництво про АДРЕСА_2, здійснювалось подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_3 для подальшого проживання їх як сімї та вкладення ними в будівництво коштів.

При розгляді справи відповідачем ОСОБА_2 подані квитанції як підтвердження вкладення коштів в будівництво на загальну суму 104 207,25 грн., а також 10000 грн., визнані ОСОБА_1 при розгляді даної справи. Разом з тим, вартість земельних поліпшень є в рази більшою, що також підтверджує вкладення коштів в будівництво не лише відповідачем по справі. Будь-яких пояснень щодо припинення будівництва після розірвання шлюбу представники відповідача суду не надали.

Також судом встановлено, що 10 листопада 2000 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб у Дмитрівській сільській раді Києво-Святошинського району Київської області.

Від спільного проживання сторони мають доньку: ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 вересня 2012 року розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1

Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Встановлено, що на підставі рішення Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 28 вересня 2007 року ОСОБА_1 отримала 19 листопада 2008 року державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1500га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер НОМЕР_2.

05 березня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_12 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1500га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер НОМЕР_2.

Відповідно до п. 2.1 договору вказано, що продажу вчинено за погоджену сторонами суму - 305 000 грн.

Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

П.23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Відповідно до роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Оскільки ділянка набута у власність за час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, але на підставі рішення ради, тобто шляхом приватизації, тому суд вважає дане майно особистою власністю ОСОБА_1, кошти, отримані від її продажу також є особистою власністю позивача. Пояснення ОСОБА_1, що продаж земельної ділянки був вчинений за значно більше суму, суд оцінює критично, оскільки належних та допустимих доказів цим обставинам суду не надала. Так, договір містить чітко визначену ціну - 305 000 грн., які є особистими коштами позивачки.

Оскільки договір на виконання будівельних робіт укладений 01 квітня 2010 року, а договір купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_1 05 березня 2010 року, зважаючи на пояснення надані безпосередньо позивачкою в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що грошові кошти в сумі 305 000 грн. були вкладені ОСОБА_1 у будівництво житлового будинку по АДРЕСА_2. Заперечення представників відповідача щодо даної обставини суд оцінює критично, та враховує те, що між даними подіями незначний проміжок часу, відсутність доказів, що ОСОБА_1 в даний період або подружжя ОСОБА_1 придбали якість значні речі. Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що подружжя ОСОБА_1 у 2010-2012 роки здійснювали будь-яке інше будівництво, де могли б бути використані подані позивачкою чеки, квитанції, тощо.

Також судом встановлено, як вказувалось вище, що будівництво житлового будинку здійснювалось також за рахунок подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3, тобто вкладені кошти є їх спільними сумісними в сумі 1 209 686,75 грн. (вартість поліпшень за висновком експерта - 1 628 894 грн., особисті кошти ОСОБА_1 - 305 000 грн., загальна сума квитанцій ОСОБА_2 - 104 207,25 грн. та 10 000 грн., визнані ОСОБА_1 в судовому засіданні).

Враховуючи викладене та подані сторонами докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 грошові кошти, вкладені нею у будівництво житлового будинку по АДРЕСА_2 в розмірі 909 843,37 грн. (604 843,37 грн. - спільні кошти подружжя та 305 000 грн. - особисті кошти позивачки). В іншій частині позовні вимоги ОСОБА_1 є недоведеними, необґрунтованими, та не підлягають до задоволення.

Крім того, є необґрунтованими твердження відповідача про застосування строків позовної давності, в якій останній зазначає, що позивачем подано позовну заяву про стягнення матеріального збитку з пропущенням загального строку позовної давності, оскільки відповідно до додатків позову, з моменту останнього платежу, що був здійснений Позивачем сплинуло три роки, виходячи з наступного:

Згідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України встановлено загальний строк позовної давності тривалістю три роки.

Відповідно до ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Так, слід зазначити, що матеріали справи містять у собі акт № 105 приймання виконаних будівельних робіт від 02.12.2012 року, наданий позивачу ТОВ «ВЕЛКОНТ» на підставі договору № 054 від 01.04.2010 року (а.с. 21). Крім того, суд враховує, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був розірваний у 2012 році.

Таким чином, перебіг строку позовної давності слід відраховувати з грудня 2012 року, а позивач звернулась до суду з позовною заявою про стягнення матеріального збитку у серпні 2015 року, тобто в межах строку позовної давності.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, а саме в розмірі 2324,67 грн..

Керуючись ст.ст. 57-64, 208-223 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 909 843,37 грн. (дев'ятсот дев'ять тисяч вісімсот сорок три грн. 37 коп.) та судовий збір 2324,67 грн. (дві тисячі триста двадцять чотири грн. 67 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.С. Пінкевич