УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Демяносова М.В., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргоюПублічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» (далі - ПАТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця»), який в подальшому був об'єднаний з позовом ОСОБА_5 Позивачі посилалися на те, що 03 січня 2016 року вони скористалися послугами ПАТ «Українська залізниця в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» для подорожі з м. Дніпропетровська до м. Львова. Потяг № 275 03 січня 2016 року був поданий на перон із затримкою, що призвело до того, що пасажири очікували потяг (уже на оголошеній у радіоприймач платформі) зайвих 30 хв. у 15-ти градусний мороз. Обігрів вагону № 16, в якому їхали позивачі, був неналежний, температура протягом усієї поїздки не піднімалась вище, ніж 10 С (у 20-ти градусний мороз за вікном вночі). У вікна вагону дув сильний вітер, туалетом було неможливо користуватися, оскільки пролита вода на підлозі туалету замерзла та перетворилася на ковзанку. На чисельні скарги пасажирів вагону провідник нічим дієвим не допоміг, запропонував затягнути вікна купе зайвими ковдрами, а сам в коридорі вагону затикав вікна ганчірками («ветошью»), щоб не дув вітер. Протягом усієї ночі позивачі вимушені були знаходитись у верхньому одязі, рукавицях та головних уборах, вони не мали змоги спати. Враховуючи викладені обставини просили стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі по 5 000 грн кожному.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2016 року, позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» на користь ОСОБА_4 в рахунок відшкодування моральної шкоди 2 500 грн, на користь ОСОБА_5 у рахунок відшкодування моральної шкоди 2 500 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судового збору.

У касаційній скарзі ПАТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, щопозивачі 03 січня 2016 року скористалися послугами ПАТ «Українська залізниця в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» при подорожі з м. Дніпропетровська до м. Львова.

Потяг № 275 03 січня 2016 року був поданий на перон з затримкою, що призвело до того, що пасажири очікували потяг (вже на оголошеній у радіоприймач платформі) зайвих 30 хв. у 15-ти градусний мороз.

Крім того, обігрів вагону № 16 (повний номер вагону № 16/04513982), у якому їхали позивачі, був неналежний, температура протягом усієї поїздки не піднімалась вище, ніж 10 С (у 20-ти градусний мороз за вікном вночі). У вікна вагону дув сильний вітер, туалетом було неможливо користуватися, оскільки пролита вода на підлозі туалету замерзла та перетворилася на ковзанку.

Згідно з вимогами п. 3.6 «Державних санітарних правил та норм, гігієнічних нормативів» на шляху прямування, а також під час подачі поїзду під посадку в зимовий час температура повітря у вагонах усіх типів повинна бути на рівні +20 градусів С (+ 2 градуса С). Необхідність дотримування саме такого температурного режиму містить і п. 2.7 «Інструкції провідника пасажирського вагона № ЦЛ-0038».

На чисельні скарги пасажирів вагону провідник ОСОБА_6 нічим дієвим не допоміг, запропонував затягнути вікна купе зайвими ковдрами, а сам у коридорі вагону затикав вікна ганчірками («ветошью»), щоб не дув вітер. Протягом усієї ночі позивачі вимушені були знаходитися у верхньому одязі, рукавицях та головних уборах, вони не мали змоги спати.

Ці обставини підтверджуються актом, складеним у ніч з 03 на 04 січня 2016 року позивачами та іншими пасажирами вагону № 16 з одного богу, так і начальником потягу ОСОБА_7 та провідником ОСОБА_6 з іншого боку (а. с. 4).

Після повернення з відпочинку позивачі 03 лютого 2016 року написали скаргу на адресу Придніпровської залізниці та отримали відповідь від 09 лютого 2016 року за № ЛВР-20/119, з якої вбачається, що винні особи притягнуті до дисциплінарної відповідальності, та що керівництво служби пасажирських перевезень просило у них вибачення за незручності, що виникли під час поїздки (а. с. 10, 11).

З листа СП «Служби пасажирських перевезень» ПАТ «Українська залізниця в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» вбачається, що після прибуття поїзду до пункту формування 05 січня 2016 року вагон № 16/04513982 було комісійно оглянуто та дійсно виявлено ряд зауважень щодо санітарно-технічного стану.

Подальшим розглядом звернення встановлено, що виявлені зауваження мали місце, оскільки майстер цеху ремонту внутрішнього обладнання ОСОБА_8 не контролював роботу підлеглих працівників, які здійснювали ущільнення віконних рам, чим порушив вимоги посадової інструкції.

Суди правильно зазначили, що залізниця є стратегічним об'єктом, пріоритетним завданням якого є насамперед безпечне для життя та здоров'я пасажирів надання послуг по перевезенню залізничним транспортом.

Суди обґрунтовано задовольнили частково позовні вимоги, оскільки відносини, які виникли між сторонами, підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів».

Водночас правові відносини, які виникли у позивачів з перевізником регулюються Главою 64 Цивільного кодексу України, про перевезення та спеціальним Законом України «Про залізничний транспорт». Відповідно до ст. 11 Закону України «Про залізничний транспорт» залізниці та підприємства залізничного транспорту загального користування забезпечують безпеку життя і здоров'я громадян, які користуються його послугами, а також безпеку руху поїздів, охорону навколишнього природного середовища згідно з чинним законодавством.

Згідно з п. 37.3 Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, що затверджені наказом Міністерства транспорту та зв'язку України 27 грудня 2006 року № 1196, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 04 квітня 2007 року за № 310/13577, перевізник зобов'язаний: безпечно та своєчасно перевезти пасажира від пункту виїзду до пункту призначення, указаного в проїзному документі, надавши йому місце згідно з придбаним проїзним документом.

Відповідно до п. 39.11 вказаних Правил, послуги, що надаються пасажирам у вагонах пасажирських поїздів та на вокзалах, повинні бути безпечні для життя і здоров'я пасажира та навколишнього середовища.

З аналізу вказаних норм вбачається, що пріоритетним завданням підприємств залізничного транспорту, що здійснюють перевезення, є забезпечення безпеки пасажирів, багажу, вантажобагажу.

Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М. Демяносов М.В. ІваненкоЮ.Г.