У Х В А Л А

07 листопада 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Григоренко М.П., Шеремет А.М.

секретар судового засідання: Вихотень Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу судді Рівненського міського суду від 16 червня 2017 року у справі за заявою ОСОБА_2, поданою в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, про забезпечення позову ОСОБА_2, пред'явленого в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки і піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради; про відшкодування додаткових витрат, пов'язаних з каліцтвом,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою судді Рівненського міського суду від 16 червня 2017 року заяву ОСОБА_2, поданою в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, про забезпечення позову задоволено частково.

Накладено арешт на рухоме та нерухоме майно в межах суми позову, що становить 2 221 342, 01 гривень, і належить і ОСОБА_1 на праві приватної власності.

У поданій на ухвалу судді апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликався на її незаконність через порушення судом норм процесуального та матеріального права.

На її обґрунтування зазначав, що заява ОСОБА_2 про забезпечення позову не містить передбачених ст. 151 ЦПК України обґрунтувань, які б свідчили про необхідність застосування запропонованого виду забезпечення позову, та обставин про те, що їх невжиття може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Вважав, що припущення заявника про те, що він не бажає добровільно відшкодовувати завдану шкоду не відповідає дійсності. Виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 жовтня 2015 року про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 180 797, 81 гривень матеріальної та моральної шкоди зупинене до закінчення касаційного провадження за його скаргою.

Крім того, судом залишено без уваги вимоги ст. 209 ЦПК України та роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову". В порушення цих роз'яснень суд не вмотивував обґрунтованість забезпечення позову, а також зробив необ'єктивний висновок про те, що невжиття забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Суд не пересвідчився, що вимоги позивача не є голослівними, а ґрунтуються на сукупності належних та допустимих доказів. Не перевірено також відсутності зловживання позивачем своїми процесуальними правами, адже його законний представник не повідомив про існування іншого судового спору. Розмір же моральної шкоди в розмірі 2 073 600 гривень визначено не за формулою, передбаченою законом.

З цих підстав просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою відмовити ОСОБА_2 у забезпеченні позову, пред'явленого в інтересах ОСОБА_3

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Як установлено матеріалами справи, на вирішенні Рівненського міського суду знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_2, пред'явленого в інтересах дочки ОСОБА_3, до ОСОБА_1, третя особа: Орган опіки і піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради; про відшкодування додаткових витрат, пов'язаних з каліцтвом. Предметом спору є грошові кошти як компенсація за матеріальну і моральну шкоду, а також необхідні на додаткове лікування і витрати на постійний догляд. Спірні відносини виникли із дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої ОСОБА_3 отримала тяжкі тілесні ушкодження за критерієм небезпеки для життя. З цього приводу уже набрало законної сили рішення Рівненського міського суду від 16 жовтня 2015 року.

Згідно з ч. 3 ст. 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

З роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України у п. 3 своєї постанови від 22.12.2006 року №9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", вбачається, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України (1618-15) позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції, з'ясувавши, що між сторонами дійсно виник та існує цивільно-правовий спір з приводу грошової компенсації за матеріальну і моральну шкоду, витрат на додаткове лікування і на постійний догляд, правильно виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду, а тому з цією метою обґрунтовано наклав арешт на все зареєстроване за відповідачем рухоме та нерухоме майно.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність заяви вимогам закону і наявність припущень судді на увагу колегії суддів не заслуговують, оскільки такий вид забезпечення позову передбачений положеннями процесуального законодавства, а також не обмежує прав інших осіб.

Заходи забезпечення позову носять тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Більше того, до апеляційної скарги будь-яких доказів про неправильність розрахунку грошової компенсації ОСОБА_1 не надав.

Не можна погодитися і з доводами відповідача про невмотивованість висновків про необхідність та відповідність забезпечення позову.

Також не впливає на обґрунтованість забезпечення позову й існування в іншій справі ухвали судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 січня 2017 року, якою відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 і зупинено виконання рішення Рівненського міського суду від 16 жовтня 2015 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Повно та правильно встановивши обставини процесуального питання, а також з'ясувавши, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, суд переконався у забезпеченні позову саме шляхом накладення арешту на рухоме і нерухоме майно, відповідні мотиви про що відобразив у своїй ухвалі.

Підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення відповідно до п. 1 ст. 312 ЦПК України є постановлення ухвали судом першої інстанції з додержанням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а ухвалу судді Рівненського міського суду від 16 червня 2017 року залишити без змін.

Головуючий:

Судді: