У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДем'яносова М.В.,
суддів: Леванчука А.О., Ситнік О.М.,
Маляренка А.В., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Х-Адванс» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінський Віталій Данилович, про визнання недійсним договору купівлі-продажу гаражу та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року Товариство з обмеженою відповідністю «Х-Адванс» (далі - ТОВ «Х-Адванс») звернулося до суду з позовом, у якому зазначало, що укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 договір купівлі-продажу гаража АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінським В.Д. не відповідає вимогам законодавства, а тому має бути визнаний недійсним, оскільки станом на час укладення даного договору ОСОБА_6 не був законним власником гаража та не мав права його відчужувати.

Просив визнати недійсним договір купівлі-продажу гаража та скасувати рішення про державну реєстрацію переходу речових прав за ним.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 серпня 2016 року, позов задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу гаража АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 1), укладений 29 грудня 2014 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінським В.Д. 29 грудня 2014 року за № 4549. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, керувався тим, що відчуження ОСОБА_6 гаража, який знаходиться на земельній ділянці, що перебуває у власності позивача, без його згоди, є підставою для визнання укладеного договору купівлі-продажу недійсним.

Судами встановлено, що згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 25 жовтня 2012 року ТОВ «Х-Адванс» є власником земельної ділянки площею 6,2207 га, що розташована по АДРЕСА_3. Цільове призначення земельної ділянки - для обслуговування гаражної стоянки автомобілів (а. с. 6, т. 1).

Відносини між власником земельної ділянки та зацікавленими особами врегульовано Тимчасовим порядком користування гаражною автостоянкою, затвердженим 01 лютого 2013 року протоколом № 1 загальних зборів учасників ТОВ «Х-Адванс» (а. с. 8, 9, т. 1).

28 травня 2013 року реєстраційною службою Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області прийнято рішення № 2656954 про державну реєстрацію права власності на гараж АДРЕСА_2 за ОСОБА_6 (а. с. 10, т. 1).

29 грудня 2014 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу гаража АДРЕСА_2 (а. с. 22, т. 1).

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03 червня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2015 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23 вересня 2015 року, задоволено позов ТОВ «Х-Адванс». Визнано недійсним та скасовано рішення від 28 травня 2013 року № 2656954 державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Івано-Франківського МУЮ у Івано-Франківській області про проведення державної реєстрації прав власності на гараж АДРЕСА_2 за суб'єктом ОСОБА_6

Згідно зі ст. 14 Конституції України гарантується право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Стаття 321 ЦК України встановлює непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 1−4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (правова позиція Верховного суду України, викладена у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16).

З огляду на зазначене, положення ч. 3 ст. 215 ЦК України підлягають застосуванню у тому разі, якщо позивач не домагається відновлення свого права на річ, яка була предметом оспорюваного ним договору, а його порушене право може бути відновлене шляхом повернення сторін договору до первісного стану в результаті визнання цього договору недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відчуження ОСОБА_6 гаража, що знаходиться на земельній ділянці, що перебуває у власності позивача, з урахуванням положень ч. 1 ст. 120 ЗК України, порушує права позивача, як власника земельної ділянки, та надає йому право на звернення до суду з даним цивільним позовом.

У даній справі ТОВ «Х-Адванс» не вимагає відновлення свого права на гараж, який був предметом оспорюваного ним договору купівлі-продажу, а тому ним правильно обрано спосіб захисту свого порушеного права шляхом визнання договору недійсним.

У зв'язку з наведеним не заслуговують на увагу посилання заявника на те, що обраний позивачем спосіб захисту прав щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу гаражу не відповідає вимогам закону.

Зважаючи на те, що у травні 2014 року ТОВ «X-Адванс» звернулося до суду з позовом про визнання недійсним та скасування рішення від 28 травня 2013 року № 2656954 державного реєстратора прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на гараж № 97 ГК «Соколи» за ОСОБА_6 (який задоволено постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03 червня 2015 року), то положення договору купівлі-продажу про відсутність спору щодо відчужуваного гаража не відповідають дійсним обставинам щодо укладення договору.

Таким чином, суди обґрунтовано задовольнили позов. Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 337, 343, 344, 345, 347, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:М.В. Дем'яносов
Судді: А.О. Леванчук
А.В. Маляренко
О.М. Ситнік
О.В. Ступак