01 листопада 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
ЄвтушенкоО.І., Карпенко С.О., Кузнєцов В.О.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,
за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», подану представником Сокуренко Наталією Вікторівною, на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 28 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 29 березня 2017 року,
в с т а н о в и л а:
У липні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.
На обґрунтування позовних вимог зазначало, що 09 жовтня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір б/н, згідно умов якого, остання отримала кредит в сумі 300 грн у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Оскільки позичальником належним чином не виконані зобовʼязання за кредитним договором, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з
ОСОБА_4 на свою користь борг в сумі 11 328 грн 24 коп.
Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від

28 листопада 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29 березня 2017 року рішення Любашівського районного суду Одеської області від 28 листопада 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ПАТ КБ «ПриватБанк» -

Сокуренко Н.В. просить скасувати рішення Любашівського районного суду Одеської області від 28 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 29 березня 2017 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішеньв межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» пропущено строк позовної давності звернення до суду із позовними вимогами, про застосування якого заявлено відповідачем.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 09 жовтня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір б/н, згідно умов якого, остання отримала кредит в сумі 300 грн у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідно до ст. 257 ЦК Українизагальна позовна давність встановлюється у три роки.

Згідно п. 4 ст. 267 ЦК Українисплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Проте, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК Україниправочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

З наданого ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунку вбачається, що останній платіж був здійснений позичальником 21 травня 2013 року в сумі 1 500 грн, отже загальний строк позовної давності закінчився 24 травня 2016 року, до суду ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось 08 липня 2016 року.

Відповідачем до суду надано заяву про застосування строку позовної давності (а. с. 54)

За таких обставин, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів

(ст. 212 ЦПК України) дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у звʼязку із пропуском строку позовної давності.

Суд апеляційної інстанції правильно не прийняв до уваги доводи ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років згідно пункту 1.1.7.31 Умов, оскільки такі Умови не містять підпису позичальника, не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника.

Крім того, у заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Любашівського районного суду Одеської області від 28 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 29 березня 2017 року, тому що судові рішення законні та обґрунтовані.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», подану представником Сокуренко Наталією Вікторівною, відхилити.

Рішення Любашівського районного суду Одеської області від

28 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від

29 березня 2017 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко С.О. Карпенко В.О. Кузнєцов