Ухвала

іменем україни

08 листопада 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ЄвтушенкоО.І., Кузнєцова В.О., Мостової Г.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров'я України» до ОСОБА_5 про стягнення коштів,

за касаційною скаргою Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров'я України» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 06 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2016 року Державний вищий навчальний заклад «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров'я України» (далі - ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров'я України» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення коштів за навчання в аспірантурі.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 02 грудня 2013 року на бюджетну форму навчання до аспірантури без відриву від виробництва в ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров'я України» за спеціальністю «інфекційні хвороби» на кафедру інфекційних хвороб з епідеміологією, шкірними та венеричними хворобами зараховано ОСОБА_5 та укладено угоду про підготовку аспіранта за рахунок державного замовлення. На підставі листа МОЗ України від 10 лютого 2016 року № 08.01-49/11-сгт/158/3130 та відповідно до п. 22 Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 309 від 01 березня 1999 року, аспіранта ОСОБА_5, яка навчалась в аспірантурі за державним замовленням (за кошти державного бюджету) і припинила виконання індивідуального плану навчання, засіданням вченої ради ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я.Горбачевського Міністерства охорони здоров'я України», протокол № 13 від 23 лютого 2016 року відраховано з аспірантури без відриву від виробництва з фаху «інфекційні хвороби» кафедри інфекційних хвороб з епідеміологією, шкірними та венеричними хворобами. Наказом ректора від 25 лютого 2016 року № 66 аспіранта ОСОБА_5 відраховано з аспірантури без відриву від виробництва. Відповідно до п. 19 постанови Кабінету Міністрів України від 01 березня 1999 року № 309 «Про затвердження Положення про підготовку науково-педагогічних кадрів» аспірант, який був зарахований до аспірантури за державним замовленням і відрахований у зв'язку із невиконанням індивідуального плану роботи без поважних причин відшкодовує вартість навчання згідно із законодавством України. Із розрахунку сума фактичних затрат на навчання ОСОБА_5 становить 18 704,65 грн., які остання добровільно відмовляється відшкодувати та понесені судові витрати.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 30 листопада 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 22 грудня 2016 року стягнуто з Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров'я України» в дохід держави 551 грн. 20 коп. судового збору.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 06 лютого 2017 року рішення Тернопільського міськрайонного суду від 30 листопада 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров'я України» - Молень І. просить скасувати оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанції та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 навчання після зарахування до аспірантури не здійснювалось, аспірант іспитів не здавала, щорічних атестацій не проходила. Разом з цим, позивачем не надано доказів навчання ОСОБА_5 як аспіранта.

Згідно із ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Тож, відповідальність за заподіяння шкоди настає за загальним правилом за наявності таких умов: 1) шкода; 2) протиправність поведінки заподіювана; 3) причинний зв'язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою: 4) вина того, хто завдав шкоду. Сукупність цих умов і є підставою для покладання на особу цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди. Ці умови є загальними для виникнення зобов'язань із заподіяння шкоди, оскільки їх сукупність вимагається в усіх випадках, крім тих, які спеціально передбачені в законі.

У постанові Пленум Верховного суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст. ст. 440 і 450 ЦК України шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були, неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної, небезпеки, незалежно від наявності вини. Роз'яснити судам, що шкода, заподіяна кількома особами, відшкодовується кожною з них в частині, заподіяної нею (в порядку часткової відповідальності)».

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що наказом №125-0 від 02 грудня 2013 року ОСОБА_5 зараховано до ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров'я України» на бюджетну форму навчання до аспірантури без відриву від виробництва за спеціальністю «інфекційні хвороби» на кафедру інфекційних хвороб з епідеміологією, шкірними та венеричними хворобами та укладено Угоду про підготовку аспіранта за рахунок державного замовлення (далі Угода), яка підписана сторонами.

Відповідно до Угоди аспірант ОСОБА_5 зобов'язувалася: дотримуватися всіх умов Положення про підготовку науково-педагогічних та наукових кадрів; оволодіти науковими знаннями, практичними навичками, професійною майстерністю згідно з обраною спеціальністю; звітувати про хід написання дисертації та індивідуального плану; своєчасно подавати відділу аспірантури індивідуальний план роботи, результати атестації та інші необхідні документи (а. с. 8, 9).

26 грудня 2013 року на засіданні кафедри затверджено Індивідуальний план навчання в аспірантурі з інфекційних хвороб заочного аспіранта ОСОБА_5 та складено робочі плани на період навчання (а. с. 45-59).

30 жовтня 2015 року науковим керівником ОСОБА_7 атестовано аспіранта ОСОБА_5 з умовою в місячний строк підготувати до друку статтю і тези

Наказом від 01 грудня 2015 року № 572 ректора Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського», ОСОБА_5 переведено на третій курс виходячи з результатів атестації (а. с. 43).

Наказом МОЗ України від 19 грудня 1997 року № 359 (у редакції наказу МОЗ України № 650 від 02 жовтня 2015 року) затверджено «Положення про порядок проведення атестації лікарів», яка проводиться з метою оцінки їх професійного рівня та складності виконуваних робіт, відповідності кваліфікаційним вимогам і посадовим обов'язкам.

Підвищення професійного рівня здійснюється, зокрема, шляхом набрання необхідної кількості балів з відповідної лікарської кваліфікаційної категорії.

ОСОБА_5 працює лікарем-інфекціоністом консультативно- діагностичного відділення міської комунальної лікарні № 3 м. Тернополя.

25 лютого 2016 року наказом № 66 ректора ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені І .Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров'я України», аспіранта ОСОБА_5 відраховано з аспірантури без відриву від виробництва.

Відповідно до п. 22 вказаної Постанови КМУ, аспірант або докторант може бути відрахованим з аспірантури або докторантури за грубе порушення правил внутрішнього розпорядку вищого навчального закладу, наукової установи, за вчинення протиправних дій, а також за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин, передбачених п.19 цього Положення.

Рішення про відрахування аспіранта або докторанта приймає вчена рада вищого навчального закладу, наукової установи. На підставі рішення вченої ради аспірант або докторант відраховується з аспірантури або докторантури наказом керівника вищого навчального закладу, наукової установи.

Аспірант або докторант, який був зарахований до аспірантури або докторантури за державним замовленням і відрахований через зазначені причини, відшкодовує вартість навчання згідно із законодавством України.

Однією з форм освіти є заочна аспірантура, що передбачає самостійне вивчення ряду дисциплін, і самостійну роботу над дисертаційним дослідженням.

Навчання в заочній аспірантурі проводиться відповідно до індивідуального навчального плану, який складається спільно з науковим керівником протягом 1-2 місяців після зарахування до аспірантури. Навчальний план затверджується завідувачем кафедри.

Таким чином, суди попередніх інстанцій перевіривши усі обставини у справі, зробили правильний висновок про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки ОСОБА_5 навчання після зарахування до аспірантури не здійснювалось, аспірант іспитів не здавала, щорічних атестацій не проходила. Отже відсутня вина відповідачки у спричиненні шкоди медакадемії, тому в діях ОСОБА_5 немає підстав, визначених ст. 1166 ЦК України, а також позивачем не доведено жодним доказом сам факт спричинення цієї шкоди.

Разом з цим, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що відсутній механізм вирішення питання щодо стягнення коштів за державну форму навчання аспірантів, а є тільки Методика розрахунку орієнтовної середньої вартості підготовки одного кваліфікованого робітника, фахівця, аспіранта, доктора», затвердженого постановою КМУ від 20 травня 2013 року № 346.

Крім того, встановлено, що в порушення вимог п. п. 77,78 положення науковий керівник проф. ОСОБА_9 формально переатестовував ОСОБА_5 при її відсутності на засіданнях методичних нарад кафедри при не здачі кандидатського іспиту протягом поточної сесії екзаменів з іноземної мови та філософії в строки, які були визначені в індивідуальному плані роботи, не написані жодної статті та тези, не підготовки плану дисертації, підбірки літератури для дисертації. Крім того, представник ОСОБА_5 - ОСОБА_8 заявляла про те, що ще на першому курсі відповідачка повідомляла усно наукового керівника проф. ОСОБА_7 про небажання продовжувати навчання із-за завантаженості на роботі. Однак це прохання не було взято до уваги, а проводилось її подальше переведення з курсу на курс. Про результати засідань методичних нарад від 22 грудня 2014 року та 30 жовтня 2015 року ОСОБА_5 в письмовому порядку не повідомлялась.

Таким чином, суди попередніх інстанцій перевіривши усі обставини у справі, зробили правильний висновок про відмову в задоволенні позову оскільки позивачем не надано доказу, що підтверджує виконання плану дисертації з відмітками про виконання.

Доводи на які посилається скаржник у касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої та апеляційної інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди скаржника з висновками суду попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 06 лютого 2017 року, оскільки судові рішення законні та обґрунтовані.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров'я України» відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 06 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко В.О. Кузнєцов Г.І. Мостова