Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 336/1501/16-ц Головуючий у 1-й інстанції: Голубкова М.А.
Провадження № 22-ц/778/2056/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

ОСОБА_2

за участі секретаря Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою керівника Запорізької місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_3 в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Територіальної громади міста Запоріжжя в особі районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району міста Запоріжжя, третя особа Виконавчий комітет Запорізької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вказаним позовом до Територіальної громади м. Запоріжжя в особі районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району м. Запоріжжя, про визнання права власності на нерухоме майно.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що на земельній ділянці по вул. Цегельній м. Запоріжжя розташований житловий будинок 157, на підставі рішення виконкому Шевченківської районної ради народних депутатів м. Запоріжжя від 17.01.1991 № 34 " Про упорядкування нумерації індивідуальних житлових будинків на колишньому селиці Чкалова і селищі Карантинівка м. Запоріжжя, житловому будинку, розташованому за адресою м. Запоріжжя вул. Цегельга 157, присвоєна поштова адреса вул. Фабрична/Цегельна 115/4.

Згідно довідки з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами угіддями по м. Запоріжжя станом на 01.01.2015 року, земельна ділянка по вул. Цегельній 157 у м. Запоріжжя віднесена до земель під одно- та двоповерховою житловою забудовою.

На зазначеній земельній ділянці була розташована нерухомість, право власності на яку за набувальною давністю було визнано за ОСОБА_4 рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 травня 2012 року, а саме визнано право власності на магазин літ. Г загальною площею 127,1кв.м, туалет літ. В загальною площею 4,7кв.м та замощення I, II, які розташовані по вул. Цегельній, 157 у м. Запоріжжя.

Рішенням встановлено, що ОСОБА_4 з 1996 року стала користуватись безхазяйною будівлею - житловим будинком, збудованим у період 1970-1985рр., який в 2008 році переобладнала в магазин, але через відсутність документів не могла здійснювати торгівельну діяльність і використовувала його як власне житло.

Тобто, житловий будинок існував здавна, але первинне право власності на нього не було зареєстроване. Колишній його володілець виїхав з міста і не повернувся до цього часу.

Згодом житловий будинок літ. Г був реконструйований, а тому в технічному паспорті замість нього вказана будівля літ. Е.

На звернення до відповідача про виділення земельної ділянки у користування (оренду) для розташування магазину, проте їй було відмовлено.

Враховуючи вищевикладене просила суд визнати за нею право власності на нерухоме майно, розташоване на земельній ділянці площею 978,20 кв.м. за адресою: вул.. Фабрична/Цегельна, 115/4 у м. Запоріжжя.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 серпня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на нерухоме майно - будівлю літ Е, мансарду літ "мс", підвал літ "пг", змощення 3 та 4 , підпірна стінка, яке розташоване на земельній ділянці площею 978,20 кв.м. за адресою: м. Запоріжжя, вул. Фабрична/Цегельна, буд. 115/4.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, керівник Запорізької місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення, є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що самочинні будівлі, які збудовані позивачем на земельній ділянці, що відведено для реконструкції, відповідають будівельним нормам та правилам і не порушують права третіх осіб.

Однак з такими висновками суду погодитися не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проте вказані вимоги закону залишилися поза увагою суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Згідно із ч. ч. 1,3 ст. 22 Закону України «Про основи містобудування» забудова земельних ділянок, що надаються для містобудівних потреб, здійснюється після виникнення права власності чи права користування земельною ділянкою у порядку, передбаченому законом, та отримання дозволу на виконання будівельних робіт. Право на забудову (будівництво) полягає у можливості власника, користувача земельної ділянки здійснювати на ній у порядку, встановленому законом, будівництво обєктів містобудування, перебудову або знесення будинків та споруд.

Статтею 18 Закону України «Про основи містобудування» в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, було передбачено, що закінчені будівництвом обєкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об'єктів забороняється.

Відповідно до ст. 30-1 Закону України «Про планування і забудову територій» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів здійснюється приймальними комісіями. Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів визначається Кабінетом Міністрів України відповідно до закону.

До 1 січня 2009 року був чинним Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2004 року № 1243, яким визначалися основні вимоги та умови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів незалежно від джерел фінансування їх будівництва; з 1 січня 2009 року механізм та умови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів встановлено Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 2008 року № 923.

Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Статтею 376 ЦК України також визначені певні правила, за якими можливе визнання за особою права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про основи містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З огляду на вказане звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво повинно мати місце при наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Але, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню; не звернув уваги на наведене та дійшов передчасного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Всупереч зазначеним вище вимогам закону, районним судом визнано право власності позивача на новостворене нерухоме майно, яке не вводилось у експлуатацію.

Таким чином судова колегія приходить до висновку, що вказані порушення призвели до неправильного вирішення справи, тому суд апеляційної інстанції на підставі ст. 309 ЦПК України рішення районного суду скасовує та ухвалює нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В порядку ст. 88 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 7579 грн. підлягають відшкодуванню за рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу керівника Запорізької місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_3 в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 серпня 2016 року у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до Територіальної громади міста Запоріжжя в особі районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району міста Запоріжжя, третя особа Виконавчий комітет Запорізької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Прокуратури Запорізької області судові витрати в сумі 7579 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: