У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Бондаренко Н.В., Шеремет А.М., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання: Москалик Т.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 13 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, приватний нотаріус Гощанського районного нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним,

заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а:

Рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 13 квітня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа па стороні відповідача без самостійних вимог приватний нотаріус Гощанського районного нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним відмовлено.

В поданій на вказане рішення суду апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 покликаються на його необгрунтованість в з в'язку з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказують, що суд в порушення вимог ст.ст. 212, 213 ЦПК України не надав належної оцінки, наданим ними, доказам, зокрема не оцінив в належний спосіб документи медичного характеру та свідчення свідків стосовно стану здоров'я ОСОБА_5 та прийому останнім у зв'язку з тяжкою онкопатологією наркотичних засобів, зокрема морфію.

Також, судом не було взято до уваги тієї обставини, що ОСОБА_5 тривалий час не проживав та мав неприязні відносини з відповідачем ОСОБА_3, що підтверджується матеріалами цивільної справи про розірвання шлюбу та поясненнями свідків.

Крім того, ОСОБА_5 був особою пенсійного віку та страждав на ряд хронічних хвороб в тому числі і психічних, а тому потребував постійної опіки та піклування, яка ними як дітьми покійного і надавалося останньому.

Суд першої інстанції в порушення вимог ст.ст.10, 27, 31, 145 ЦПК України обмежив їхні права, зокрема порушив змагальність сторін в процесі доказування, шляхам відмови у призначенні повторної комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи для встановлення психічного стану особи на момент укладення оскаржуваного заповіту, оскільки висновки викладені в експертизі №353/16 від 2.12.2016 року суперечать наявним матеріалам справи, свідченням свідка ОСОБА_6 та поясненнями самого експерта ОСОБА_7

З наведених підстав просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким їхній позов задовольнити.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не доведено належними доказами ту обставину, що ОСОБА_5 на момент складання заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Такий висновок відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Судом встановлено, що 1.09.2013 року помер ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії 1-ГЮ №148879, виданим 26.09.2013 року.

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть №113 від 1.09.2013 року ОСОБА_5 помер вдома в смт. Гоща, причина смерті - рак прямої кишки.

Згідно відповіді КЗ "Рівненський обласний онкологічний диспансер" № 102/01-07/15 від 3.02.2015 року ОСОБА_5 знаходився на диспансерному обліку з січня 2011 року по день смерті з приводу профільного захворювання. В обласному онкологічному диспансері не лікувався. Лікувальні заходи проводилися по місцю проживання, де і знаходяться медичні документи.

Також, встановлено, що померлий ОСОБА_5 є батьком позивачів по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_8

ОСОБА_1 17.02.2014 року звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5, однак приватними нотаріусом ОСОБА_4 у видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1 було відмовлено у зв'язку з тим, що ОСОБА_5 за життя склав заповіт на все належне йому рухоме і нерухоме майно на користь іншого спадкоємця, який прийняв спадщину (відмова нотаріуса № 24102-14 від 19.06.2014 року).

Із копії спадкової справи №83/2013 до майна померлого 1.09.2013 року ОСОБА_5 вбачається, що останній за життя 4.07.2013 року склав заповіт, згідно якого все його рухоме і нерухоме майно, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось і все те, що буде йому належати на день смерті і на що він за законом матиме право, заповідає своїй дружині - ОСОБА_3

Вказаний заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Гощанського районного нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_4 та зареєстровано в реєстрі, серія та номер бланку - ВТК 693282.

23.12.2013 року ОСОБА_3 звернулася до приватного нотаріуса ОСОБА_4 із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_5

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 з 4.12.1990 року перебували у шлюбі, зареєстрованому відділом ДРАЦС Гощанського районного управління юстиції, актовий запис № 51, який заочним рішенням Гощанського районного суду від 22.03.2013 року було розірвано.

4.07.2013 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 повторно уклали шлюб, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ГЮ № 086281, виданим 04.07.2013 року.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Крім того, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

П. 16 постанови Пленуму Веховного Суду України №9 від 6.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Тобто, за змістом ч.1 ст.225 ЦК України правочин визнається недійсним коли особа, яка його вчинила абсолютно не усвідомлювала значення своїх дій та абсолютно не могла керувати ними.

Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення правочину, суд призначає судово-психіатричну експертизу.

Згідно висновку № 353/16 посмертної судово-психіатричної експертизи від 2 грудня 2016 року, даних про те, що ОСОБА_5 страждав будь-яким психічним розладом, умовленим прийомом морфінів, на момент укладення (складання) заповіту, завіреного приватним нотаріусом Гощанського районної нотаріального округу ОСОБА_4 4 липня 2013 року о 15 год. 45 хв. немає. ОСОБА_5 не страждав будь-якими психічними розладами, які б позбавляли його здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними на момент укладення заповіту віл 4 липня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Гощанського районного нотаріальної округу ОСОБА_4 4 липня 2013 року о 15 год. 45 хв.

Отже, проведеною у справі експертизою зроблено категоричний висновок про абсолютну спроможність ОСОБА_5 в момент складення ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, що вказує на відсутність підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України, для визнання оспорюваного заповіту недійсним.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не надав належної оцінки документам медичного характеру та поясненням свідків стосовно стану здоров'я ОСОБА_5 та прийому останнім у зв'язку з тяжкою хворобою наркотичних засобів, не заслуговують на увагу, оскільки в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції в повній мірі відображено показання свідків, заявлених як позивачами, так і відповідачем, та надано їм належну оцінку.

Що стосується медичних документів про стан здоров'я ОСОБА_5 то судом було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, висновку якої також надано оцінку у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України.

Крім того, у висновку експертом вказано, що наркотичний анальгетик морфін, який отримував ОСОБА_5 під час перебування в стаціонарі, за даними історії хвороби йому було введено 2.07.2013 р. о 12.00 та 21.00. 3-4 липня 2013 р. наркотичні анальгетики ОСОБА_5 не вводилися, отже не було безпосередньої дії наркотичних засобів на ОСОБА_5 у момент укладення ним заповіту від 4 липня 2013 року.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачами, як того вимагають положення ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надано доказів та не доведено у встановленому законом порядку про те, що волевиявлення заповідача на час складення заповіту не відповідало його внутрішній волі та що він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження місцевого суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Безпідставними є доводи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо порушення змагальності сторін в процесі доказування, шляхом відмови у призначенні повторної комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи, оскільки в задоволенні вказаного клопотання відмовлено мотивованою ухвалою суду в зв'язку з тим, що позивачами не було доведено необгрунтованість висновку експерта №353/16 від 2.12.2016 року та його суперечність іншим матеріалам справи.

Складений експертом висновок містить повні та чіткі відповіді на поставлені запитання, незгода позивачів з ним не є підставою для визнання судом даного висновку не обґрунтованим або таким, що суперечить матеріалам справи, доводи позивачів носять оціночний характер.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 315, 317, 319, 323-325 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 13 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: Бондаренко Н.В.

ОСОБА_9

ОСОБА_10