Справа № 201/9846/15-ц
Провадження № 2/201/89/2017
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2017р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

при секретарі - Карнаух І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1, який також діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 (третя особа Управління служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради) про примусове виселення з житлового приміщення,

ВСТАНОВИВ:

09.06.2015р. ПАТ «Альфа-Банк» звернулось до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1, який також діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 (третя особа Управління служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради) про примусове виселення з житлового приміщення (а.с. № 2 5).

08.07.2015р. ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська було відкрито провадження у цивільній справі № 201/9846/15-ц (а.с. № 72).

02.12.2015р. ухвалою суду було зупинено провадження по справі № 201/9846/15-ц до набрання законної сили рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по цивільній справі № 201/17034/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Альфа-Банк» (треті особи Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3, Жовтневий відділ ДВС Дніпропетровського міського управління юстиції) про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню (а.с. № 136).

29.03.2017р. ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська було відновлено провадження по цивільній справі ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1, який також діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 (третя особа Управління служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради) про примусове виселення з житлового приміщення (а.с. № 158).

30.05.2017р. представником ПАТ «Альфа-Банк» ОСОБА_4 (діє на підставі довіреності від 01.07.2016р. а.с. № 173) було подано уточнену позовну заяву (а.с. № 168 172).

В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням уточнень позову від 30.05.2017р., позивач, в особі його представника, посилався на те, що 24.04.2008р. ЗАТ «Альфа-Банк» (перейменовано в ПАТ «Альфа-Банк») та ОСОБА_1, уклали кредитний договір №800003688, відповідно до умов якого банк надав відповідачу грошові кошти у розмірі 100000 дол. США. В якості забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між кредитором та відповідачем було укладено іпотечний договір № 800003688-И, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 2020, відповідно до якого ОСОБА_1 передав в іпотеку кредитору нерухоме майно, житлову квартиру № 33, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, пров. Екіпажний, буд. 10. Заставна вартість предмету іпотеки 610 893 грн. 16.02.2017р. між сторонами було укладено договір про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору № 800003688. Також в цей же день було укладено договір про внесення змін і доповнень № 1 до іпотечного договору № 800003688-И. Згідно вищевказаних договорів було надано додаткові кошти у національній валюті і валюту кредиту було змінено на національну валюту. У порушення умов кредитного договору відповідач свої зобовязання належним чином не виконував, в результаті чого банк прийняв рішення звернути стягнення на заставлене майно. Рішенням Жовтневого районного суд м. Дніпропетровська від 19.07.2016р. по справі № 201/17034/15-ц за позовною заявою ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 було звернуто стягнення на предмет іпотеки. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.03.2017р. в цій частині рішення залишено без змін. В квартирі, яка є предметом іпотеки, зареєстровані мешканці, включаючи неповнолітню дитину. Згідно довідки про склад сімї та місце реєстрації № 2729 від 07.02.2014р. в квартирі № 33, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, пров. Екіпажний, буд. 10, зареєстровані 2 особи: ОСОБА_1, 1972р. народження та ОСОБА_2, 2003р. народження. Як зазначає позивач, відповідно до довідки про склад сімї та місце реєстрації, неповнолітня ОСОБА_2, зареєстрована в зазначеному житловому приміщенні 18.08.2009р., тоді як договір іпотеки спірної квартири між відповідачем та банком укладено у 2008р. Тобто купівля зазначеної квартири та передача її в іпотеку ПАТ «Альфа-Банк» відбулась раніше за реєстрацію в ній малолітньої дитини. Враховуючи те, що заборгованість за кредитним договором досі залишається не виплаченою; письмова вимога іпотекодержателя про добровільне виселення з займаної житлової площі залишилась поза увагою мешканців; право користування спірною квартирою у дитини виникло після її купівлі та укладення договору іпотеки, позивач вважає, що у нього є законне право вимагати через суд примусового виселення відповідача та його доньки з квартири, що є предметом іпотеки, на яку звернуто стягнення (а.с. № 168 172).

Представник позивача - ОСОБА_4 (діє на підставі довіреності від 01.07.2016р. а.с. № 173) 05.10.2017р. надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити на підставі доводів, викладених у позовних заявах, з урахуванням уточнень, та додаткових пояснень до них. Справу просив розглянути за його відсутності (а.с. № 193).

Представник відповідача - ОСОБА_6Є (діє на підставі довіреності від 25.01.2016р. а.с. № 199) 05.10.2017р. надала до суду заяву, в якій проти задоволення позовних вимог заперечувала у повному обсязі, просила врахувати надані нею раніше письмові заперечення, які містяться в матеріалах справи та на їх підставі відмовити позивачу у задоволенні його позову. Справу просила розглянути без її участі (а.с. № 198).

В поданих до суду письмових запереченнях представник відповідача посилалася на те, що 24.04.2008р. між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 800003688. 24.04.2008р. в якості забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором ОСОБА_1 уклав Іпотечний договір № 800003688-И, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 2020, відповідно до якого ОСОБА_1 передав в іпотеку нерухоме майно, а саме житлову квартиру № 33, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, пров. Екіпажний, буд. 10. 18.10.2010р. ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова було затверджено мирову угоду між ОСОБА_1 та його колишньою дружиною про встановлення місця проживання дитини ОСОБА_2, та визначено, що місцем проживання неповнолітньої особи ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є АДРЕСА_1. Вказана квартира у ОСОБА_1 та неповнолітньої ОСОБА_2 є єдиним житлом, та в разі зняття її з реєстрації неповнолітня особа залишиться без житла на вулиці. Крім того, представник відповідача зазначає, що кредит ОСОБА_1 є валютним та на нього розповсюджується дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (а.с. № 102-105, 183-186).

Представник третьої особи - Управління служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради в судове засідання 05.10.2017р. не зявився, про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням з відміткою про вручення 28.07.2017р., про причини неявки не повідомив, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звернувся (а.с. № 192).

За такими обставинами, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін і постановити рішення суду на загальних підставах за правилами ст. 169 ЦПК України, оскільки думка відповідача щодо невизнання позовних вимог суду відома та буде врахована при розгляді справи.

Розгляд справи відбувався за правилами ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу технічними засобами.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 24.04.2008р. між ЗАТ «Альфа-банк» (який в подальшому було перейменовано в ПАТ «Альфа-Банк») та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №800003688, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 100000 доларів США з розрахунку 14,05% річних за користування кредитом на строк до 24.04.2023р. (а.с. № 7 - 19).

Відповідно до п. 2.4 кредитного договору цільове використання кредиту часткова оплата вартості квартири за номером 33, що знаходиться у будинку № 10, розташованому по провулку Екіпажний у м. Дніпропетровську і, яка придбавається позичальником у власність за договором купівлі продажу.

24.04.2008р. з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та відповідачем, було укладено договір іпотеки №800003688-И, за умовами якого ОСОБА_1 передав в іпотеку банку житлову квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (п. 3.1 договору іпотеки) (а.с. № 33 - 38, 41 - 42).

Відповідно до договору про внесення змін та доповнень №1 від 16.02.2011р. до кредитного договору №800003688 від 24.04.2008р. була змінена валюта кредиту на гривню України та позивачу було надано грошові кошти в розмірі 783658 грн. 08 коп., які пішли на виконання валютних зобов'язань за договором (а.с. № 20-27).

Також в цей же день було укладено договір про внесення відповідних змін і доповнень № 1 до іпотечного договору № 800003688-И (а.с. № 41 42).

21.01.2015р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 був вчинений виконавчий напис №31377 про звернення стягнення на квартиру в рахунок погашення кредитної заборгованості за кредитним договором №800003688 від 24.04.2008р. (а.с. № 48).

19.07.2016р. рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 201/17034/15-ц було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Альфа-банк», треті особи Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3, Жовтневий відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання виконавчого надпису таким, що не підлягає виконанню. Зустрічний позов ПАТ «Альфа-банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки було задоволено та звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме житлову кв. № 33, що знаходиться за адресою місто Дніпропетровськ, провулок Екіпажний, буд. 10 (а.с. № 149 151).

14.03.2017р. рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19.07.2016р. в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Альфа-Банк», треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3, Жовтневий відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню було скасовано і в цій частині ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 було задоволено. Визнано виконавчий напис, виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 21.01.2015р. на підставі іпотечного договору №800003688-И від 24.04.2008р. і зареєстрований в реєстрі за №1377, про звернення стягнення на нерухоме майно, квартиру 33, що знаходиться за адресою м. Дніпропетровськ, провулок Екіпажний, буд. 10, в рахунок задоволення вимог про стягнення грошових коштів у розмірі 1 271 016 грн. 26 коп. таким, що не підлягає виконанню. В решті рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19.07.2016р. було залишено без змін (а.с. № 152 157).

18.10.2010р. ухвалою Червонозаводського районного суду міста Харкова по цивільній справі № 2-5539/10 було визнано мирову угоду між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 про проживання ОСОБА_2, 22.03.2003р. народження з батьком (АДРЕСА_1) (а.с. № 202 203).

Згідно довідки про склад сімї та місце реєстрації № 14423 від 24.05.2016р. в квартирі № 33, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, пров. Екіпажний, буд. 10, зареєстровані 2 особи: ОСОБА_1, 1972р. народження та ОСОБА_2, 2003р. народження (а.с. № 208).

Позивач звертався до відповідача з вимогами про добровільне звільнення житлового приміщення, які були залишені останнім без виконання (а.с. № 52 54, 80 87).

05.10.2017р. постановою старшого державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_8 було відкрито виконавче провадження ВП № 54838033 по виконанню виконавчого листа № 201/17034/15-ц, виданого 30.03.2017р. (а.с. № 194 195).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів від 04.10.2017р. ОСОБА_1 не має іншого житла, яке б належало йому на праві власності (а.с. № 204 207).

У відповідності до ч. 3 ст. 109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом.

Між тим, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на таке.

Так, Конвенція про права дитини від 20.11.1989р., підписана Україною 21.02.1990р., ратифікована 27.02.1991р., набрала чинності для України 27.09.1991р. у ч. 2 ст. 2 закріплює, що Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім'ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно до ст. 27 Конвенції про права дитини Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном.

Відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягала десяти років, є місце проживання її батьків.

У відповідності до преамбули Закону України «Про охорону дитинства» цей Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері. За визначенням ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства», охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» гарантовано, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку; діти члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем; органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Згідно ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна.

Судом встановлено, що неповнолітня дитина, ОСОБА_2, 2003р. народження, зареєстрована та мешкає разом з батьком у квартирі, яка є предметом іпотеки. Спірна квартира є єдиним житлом неповнолітньої ОСОБА_2 та позивача ОСОБА_1 (а.с. № 51, 204-206, 207).

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Так, відповідно до частин першої, другої статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК України в частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої ст. 109 ЖК України після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої ст. 109 ЖК України громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК України.

Така правова позиція висловлена в постанові Верховним Судом України від 07.10.2015р. при розгляді справи № 6-1468цс15.

Крім цього, в постанові Верховного Суду України від 01.07.2015р. при розгляді справи № 6-875цс15 виловлена правова позиція, згідно якої, за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 ст. 109 ЖК України). У такому випадку виселення здійснюється відповідно до частини четвертої статті 109 та статті 132-2 ЖК України.

Відповідно до п. 2.4 кредитного договору №800003688 від 24.04.2008р. кредитні кошти надавалися банком для часткової оплати вартості квартири(а.с. № 7-8) , яка того ж дня була придбана відповідачем та надана в іпотеку банку. А отже, спірна квартира придбана позивачем не лише за кредитні, а й за власні кошти, що також приймається судом як аргумент для відмови у виселенні відповідача з неповнолітньою донькою зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Таким чином, аналізуючи та оцінюючи правовідносини, що виникли між сторонами, норми права, що їх регулюють, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, та враховуючи результат вирішення справи, суд вважає, що судові витрати у справі, які були понесені позивачем, розподілу не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 29, 575 ЦК України, ст. 109 ЖК України, ст. 6 СК України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989р. (підписана Україною 21.02.1990р., ратифікована 27.02.1991р., набрала чинності для України 27.09.1991р.), Законом України «Про іпотеку», Законом України «Про охорону дитинства», Законом України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», Правовою позицією, яка висловлена в постанові ВСУ від 07.10.2015р. по справі № 6-1468цс15, Правовою позицією, яка висловлена в постанові ВСУ від 01.07.2015р. по справі № 6-875цс15, ст.ст. 8, 10, 11, 60, 61, 88, 169, ч. 2 ст. 197, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1, який також діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 (третя особа Управління служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради) про примусове виселення з житлового приміщення відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів.

Суддя: ОСОБА_9