Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

(заочне)

Справа №377/762/17

Провадження №2/377/325/17

23 жовтня 2017 року Славутицький міський суд Київської області у складі: головуючої судді Теремецької Н.Ф., при секретарі Щуковській А.М.,

з участю:

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Славутичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, про визнання особами, що втратили право користування жилим приміщенням, -

УСТАНОВИВ:

21 вересня 2017 року до суду надійшла позовна заява, у якій ОСОБА_1 просить визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 особами, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2. Після набуття ним права власності на вказану квартиру за його згодою та проханням його колишньої дружини ОСОБА_4 в квартирі були зареєстровані їх спільні діти ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які фактично після реєстрації ніколи не проживали. Фактична реєстрація відповідачів у жилому приміщенні, яке належить на праві приватної власності позивачеві, створює перешкоди у здійсненні ним, як власником цього жилого приміщення, права користування та розпорядження своїм майном. В звязку з чим виникла необхідність у зверненні до суду з позовом для усунення перешкод у здійсненні позивачем права власності на квартиру № 88, розташовану за адресою: Київська область, м. Славутич, Київський квартал, буд. 2 шляхом визнання втрати права користування жилим приміщенням відповідачів на підставі ч.2 ст.405 ЦК України, оскільки будь-якої домовленості між ними та його дітьми з приводу збереження за ними права користування спірною квартирою на час їх відсутності не було.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свої вимоги підтримав і просив їх задовольнити, пославшись на зазначені у позовній заяві обставини. Суду пояснив, що з 13.11.1983 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, який було розірвано 25.05.2004 року. Від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3. 25.05.2004 року після оформлення розлучення з ОСОБА_4 ним було придбано квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, право особистої приватної власності на яку було зареєстровано 25.05.2004 року. 30.09.2008 року на прохання колишньої дружини ОСОБА_4 в цій квартирі були зареєстровані їх спільні діти ОСОБА_2 та ОСОБА_3. Метою реєстрації в даному жилому приміщенні було зменшення розміру оплати за житлово-комунальні послуги по квартирі колишньої дружини ОСОБА_4 Проте, відповідачі ніколи фактично не проживали в його квартирі. Факт реєстрації відповідачів у вказаному жилому приміщенні створює йому перепони у здійсненні його права по розпорядженню своєю власністю, а саме продажу вказаного нерухомого майна.

Відповідачі у судове засідання не зявилися. Надіслані двічі на адресу зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання відповідачів судові повістки повернуті до суду з відміткою за закінченням терміну зберігання, що може свідчити про відсутність їх за цією адресою і у цьому випадку згідно правил ч. 5 ст. 74 ЦПК України вважається, що судовий виклик вручено належним чином. Відповідачі клопотання про відкладення розгляду справи та заяви про розгляд справи за їх відсутністю до суду не надали. Тому за згодою позивача суд ухвалив заочне рішення на підставі наявних доказів у справі відповідно до ст. ст. 224-226 ЦПК України.

Свідок ОСОБА_5 суду показав, що він є знайомим позивача і знає його з 1990 року. Приблизно один раз на місяць він буває у позивача вдома. Дітей відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в квартирі ніколи не бачив.

Свідок ОСОБА_6 суду показала, що вона є знайомою позивача. Будучи часто вдома у позивача вона його дітей ніколи не бачила.

Вислухавши пояснення позивача, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 25 травня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_7, ОСОБА_1, позивач у справі, придбав в особисту приватну власність квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно право приватної власності ОСОБА_1, позивача у справі, на вказану квартиру 26.05.2004 року було зареєстровано в Електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно у комунальному підприємстві АРБ Славутицьке міське бюро технічної інвентаризації.

На час розгляду справи в суді згідно довідок управління адміністративних послуг виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області від 30.08.2017 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, відповідачі у справі, зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, з 30.09.2008 року по теперішній час.

Згідно довідки Славутицького ВП Броварського ВП ГУНП України в Київській області № 3968/109/1003/1 від 31.08.2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з будь-якими заявами про перешкоди у користуванні жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2, не зверталися.

Як зазначено у довідках КП «ЖКЦ» № 1845 та № 1846 від 04.09.2017 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із заявами про перепони у користуванні житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_2, протягом 2015-2017 років до КП «ЖКЦ» не звертались.

Факт не проживання відповідачів у спірному жилому приміщенні підтверджено показаннями свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Крім того, на підтвердження факту не проживання відповідачів за адресою: АДРЕСА_2, складені відповідні акти від 10.12.2015 року, 21.11.2016 року, 22.08.2017 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 318 цього Кодексу).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 цього Кодексу).

Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Згідно правил ч. 1 ст. 29 цього Кодексу місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Стаття 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зобов'язує громадянина України, а також іноземця чи особи без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

Згідно ч. 1 ст. 7 цього Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Стаття 3 Цивільного процесуального кодексу України надає кожній особі право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїм порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина перша).

Статтею 391 Цивільного кодексу України визначено спосіб захисту права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, а саме: власнику майна надано право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Як зазначено у ч.2 ст.405 ЦК України, член сімї власника житла, в тому числі і колишній, втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом.

В судовому засіданні було з'ясовано, що між позивачем та його колишньою дружиною ОСОБА_4, матірю їх спільних дітей, мала місце домовленість про використання належного позивачеві на праві власності квартири як адреси реєстрації місця проживання відповідачів з метою зменшення розміру оплати за житлово-комунальні послуги по квартирі, в якій проживає ОСОБА_4. Відповідачі з моменту їх реєстрації в спірному жилому приміщенні ніколи не проживали.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, які свідчать про відсутність у спірній квартирі без поважних причин відповідачів понад один рік та відсутності будь-яких домовленостей між позивачем та відповідачами з приводу збереження за ними права користування його квартирою на час їх відсутності, суд погоджується з наведеними позивачем обґрунтуваннями і вважає правильним позов задовольнити у повному обсязі, визнавши відповідачів особами, що втратили право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2.

За правилами ч. 1 ст. 88 ЦПК України позивачу, на користь якого ухвалюється рішення, суд присуджує з відповідачів понесені та документально підтверджені судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 209, 213-215, 224-226 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, особами, що втратили право користування жилим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті судового збору в рівних частках в сумі 640 гривень.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Славутицький міський суд шляхом подання апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н. Ф. Теремецька