Справа № 191/5750/16-ц
Провадження № 2/191/176/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2017 року м. Синельникове

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Матіяш С.К.

за участю секретаря Якимчук Я.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Синельникове цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 23.09.2013р. позичив ОСОБА_2 29000,00 гривень, які останній зобов'язався повернути в строк до 31.12.2013р. На підтвердження укладення договору позики відповідач склав розписку, однак кошти не повернув в повному обсязі.

Просив суд стягнути з відповідача на його користь 80 690,04 грн. (вісімдесят тисячшістсот дев'яносто гривень 04 коп.), у тому числі: суму основного боргу 29 000,00 грн. (двадцять дев'ять тисяч гривень 00 коп.), проценти за договором позики 15 357,67 грн. (п'ятнадцять тисяч триста п'ятдесят сім гривень 67 коп.), інфляційне збільшення суми основного боргу 28 734,37 грн. (двадцять вісім тисяч сімсот тридцять чотири гривні 37 коп.), три проценти річних від простроченої суми основного боргу 2 598,00 грн. (дві тисячі п'ятсот дев'яносто вісім гривень 00 коп.), в рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000.00 грн. (п'ять тисяч гривень 00 коп.). Також просив стягнути з відповідача на його користь судовий збір.

В судовому засіданні позивач підтримав вимоги, просив суд задовольнити позов. Пояснив суду, що відповідач не виплатив борг, тому він вимушений звертатися до суду. Разом з розпискою відповідач також віддав свій паспорт та ідентифікаційний номер. В березні 2014 року брат позивача ОСОБА_3 поїхав з відповідачем ОСОБА_2 для кредитування в банк, там же і було повернуто останньому паспорт та ідентифікаційний номер, розписка залишилась у позивача.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов, просив суд його задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував, просив суд відмовити в його задоволенні. При цьому пояснив суду, що з братом позивача - ОСОБА_3 працював разом. 23.09.2013р., приблизно о 22 год. на заправці «Нефтек» в м. Синельникове зустрівся з позивачем. В автомобілі окрім нього та позивача було ще два свідка. З позивачем вони домовлялись за продаж автомобіля BMW 525. Відповідач хотів його придбати, ціна на авто була низька. Взамін автомобіля він склав розписку на прохання позивача та зазначив суму 29 000 гривен. в якості гарантії на всякий випадок, якщо автомобіль буде пошкоджено, а також передав паспорт та ідентифікаційний номер. Через два тижні він повернув автомобіль, оскільки не співпадали номери кузову авто з номерами в технічній документації. Відповідачу повернули паспорт та ідентифікаційний номер. Щодо розписки, то йому сказали, що передадуть братові позивача, який на той час працював з відповідачем разом. Потім відповідач забувся про розписку, та не забрав її у позивача.

Представник відповідача в судовому засідання проти позову заперечував, посилався на те, що ОСОБА_2 не звертався до ОСОБА_1 з проханням надання позики, а також не висловлював бажання укласти з ним договір позики. Просив в задоволенні позову відмовити.

Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, враховуючи пояснення сторін надані в судовому засіданні, повно та всебічно зясувавши всі обставини справи, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, в тому числі надані суду письмові заперечення на позов, пояснення свідка ОСОБА_4, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) підставами виникнення обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

23.09.2013р. ОСОБА_2 у присутності двох свідків (ОСОБА_5, ОСОБА_4П.) була складена письмова розписка, про те, що він взяв у борг у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 29 000 грн. 00 коп. та зобовязався повернути зазначену суму у повному обсязі до 31.12.2013р. (а.с. 6). Дата укладення договору позики 23.09.2013р. сторонами не заперечувалась.

Станом на момент розгляду справи судом відповідач взятих на себе за даною розпискою зобовязань не виконав, отримані в позику грошові кошти позивачу не повернув.

Судом встановлено, що спірні правовідносини по справі врегульовані, окрім укладеного між сторонами договору позики, нормами ЦК України.

Відповідно до ч. 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Так, згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У справі №6-63цс/13 Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно якої письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Статтями 525 та 615 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобовязання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобовязань.

Нормами статті 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Виконання зобовязання (основного зобовязання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ст. 548 ЦК України).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

А згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Статтею 527 ЦК України передбачено зобовязання боржника виконати свій обовязок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобовязанні вимагати доказів того, що обовязок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непредявлення такої вимоги.

Відповідно до вимог статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Позивачем було надано на огляд суду оригінал боргової розписки, складений ОСОБА_2 у присутності двох свідків, яка підтверджує факт отримання грошей у кількості, визначеній в розписці відповідачем від позивача. Крім того, наявність такої розписки в оригіналі у позичальника, за відсутності інших доказів про повернення суми боргу, свідчить про невиконання взятих на себе боргових зобовязань ОСОБА_2 по відношенню до ОСОБА_1

Нормою статті 599 ЦК України передбачено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обовязку в натурі.

Як було встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, в порушення умов укладеного між сторонами договору позики та положень ст.1049 ЦК України відповідач до цього часу не повернув суму позики позивачу, у звязку з чим має прострочену грошову заборгованість із застосуванням санкцій, встановлених нормами ЦК України.

Відповідно до п. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідач не надав суду достатніх доказів на підтвердження факту повернення грошових коштів позивачу чи не отриманням ним грошових коштів.

В поданій до суду позовній заяві, позивач просить суд стягнути основну суму боргу у розмірі 29000,00 грн., проценти за договором позики в розмірі 15357,67 грн., інфляційне збільшення суми основного боргу в розмірі 28 734,37 грн., та три відсотки річних від простроченої суми основного боргу 2 598,00 грн.

Оскільки, згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги щодо стягнення грошових коштів, в тому вигляді, в якому вони заявлені позивачем.

Вирішуючи питання щодо позовних вимог позивача, приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт отримання відповідачем грошових коштів згідно укладеного договору позики (у вигляді розписки) від 23.09.2013р. (оригінал якої надавався на огляд суду), а також встановлено факт невиконання відповідачем, на відміну від позивача, своїх зобовязань за даним договором позики, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди, у сумі 5000, 00 грн. (п'ять тисяч грн.) суд зазначає наступне.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі Постанова) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Позивачем до суду не надано належних доказів на підтвердження факту спричинення йому моральної шкоди.

Враховуючи викладене вище, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити.

У відповідності до положень ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно нібито купівлі автомобіля відповідачем та не передачі грошових коштів, а відповідач цього не довів, твердження відповідача та його представника про відсутність зобовязань між сторонами є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги не визнання відповідачем, його представником позовних вимог, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджуються.

Обговорюючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати по сплаті судового збору при подачі позову у розмірі 806 (вісімсот шість) грн. 90 коп.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 260, 262, 267, 509, 514, ч. 1 ст. 516, ст.ст. 525 526, ч. 2 ст. 533, 612, 1046, ч. 2 ст. 1048, ч. 1 ст. 1049 ЦК України, ст. 8, 10, 11, 57-60, 88, ст.ст. 212 215 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, 07.03.1993р.н., паспорт серії АН 802952 виданий Синельниківським МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області 03.09.2009 року, ІПН НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1 03.07.1992р.н., паспорт серії АН 742940 виданий Дніпровським РВ Дніпродзержинського МУ УМВС України в Дніпропетровській області 20.10.2008р., ІПН НОМЕР_2 , 75 690 (сімдесят пять тисяч шістсот девяносто) гривень 04 коп., у тому числі: суму основного боргу 29 000 (двадцять девять тисяч ) гривень 00 коп., проценти за договором позики 15 357 (п'ятнадцять тисяч триста пятдесят сім) гривень 67 коп., інфляційне збільшення суми основного боргу 28 734 (двадцять вісім тисяч сімсот тридцять чотири) гривні 37 коп., три проценти річних від простроченої суми основного боргу 2 598 (дві тисячі пятсот девяносто вісім) гривень 00 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, 07.03.1993р.н., паспорт серії АН 802952 виданий Синельниківським МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області 03.09.2009 року, ІПН НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1 03.07.1992р.н., паспорт серії АН 742940 виданий Дніпровським РВ Дніпродзержинського МУ УМВС України в Дніпропетровській області 20.10.2008р., ІПН НОМЕР_2, судовий збір в розмірі 806 (вісімсот шість) грн. 90 коп.

Повний текст рішення складено 29 червня 2017 року.

На рішення протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області може бути подано апеляційну скаргу.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано, а у разі її подання - після розгляду справи апеляційним судом у разі, якщо рішення не буде скасовано.

Суддя: ОСОБА_6