Справа № 304/1593/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

08 листопада 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і ОСОБА_1,

при секретарі: Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Перечинського районного суду від 14 березня 2017 року за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

ПАТ КБ «ПриватБанк» (надалі - Банк) звернувся до суду з позовом у грудні 2016 р.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 24.06.2010 р. у розмірі 19 351,55 грн. і вирішити питання розподілу судових витрат.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на сайті Банку, складає між ним і Банком Договір про надання банківських послуг. Банк свої зобовязання за договором виконав у повному обсязі, однак відповідач узятих на себе зобовязань належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 13.11.2016 р. у нього виникла заборгованість, яка загалом складає 19 351,55 грн.

Рішенням Перечинського районного суду від 14 березня 2017 р. у задоволенні позову відмовлено.

Банк просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. Вирішити питання розподілу судових витрат. Доводить про порушення судом норм матеріального права. Указує, що суд дійшов помилкового висновку, відмовляючи в задоволенні позовних вимог у звязку з пропуском строків давності. Зазначає, що в матеріалах справи міститься виписка по рахунку з детальним описом платіжних операцій, які свідчать про те, що картка діяла та відповідач уносив на неї кошти.

У письмових запереченнях представник ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу відхилити.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення скасуванню із ухваленням нового по суті позовних вимог, із таких мотивів.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову через пропуск строку позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачем.

Колегія суддів не погоджується із цим висновком у звязку з його невідповідністю обставинам справи та порушенням норм матеріального права.

Установлено, що 24.06.2010 р. ОСОБА_2 було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг ПриватБанку (а.с.10) із кредитним лімітом 8000 грн. Цією заявою відповідач підтвердив, що він був повністю проінформований про умови кредитування у Банку.

Унаслідок невиконання узятих на себе зобовязань у ОСОБА_2 станом на 11.11.2016 р. виникла заборгованість, яка загалом складає 19 351,55 грн. із яких 7 207,59 грн. заборгованість по тілу кредиту; 2 960,82 грн. нарахованих відсотків за користування кредитом; 6 685,45 грн. нарахованої пені за прострочене зобовязання; 1100 грн. нарахованої пені за несвоєчасну сплату боргу на суму від 100 грн.; 500 грн. штраф (фіксована складова); 897,69 грн. штраф (процентна складова). Указана заборгованість підтверджена розрахунком заборгованості (а.с.6-8). Також у матеріалах справи міститься довідка про зміну умов кредитування і обслуговування кредитної карти в період із 30.01.2012 р. по 15.02.2014 р. (а.с.9).

27.01.2017 р. представник ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_2, подав заяву в якій просив застосувати до вимог позивача позовну давність (а.с.76).

Суд першої інстанції реалізував це право та одночасно встановив, що вперше у відповідача виникла поточна заборгованість за тілом кредиту 26.02.2012 р., а тому строк позовної давності сплив 27.02.2015 р. Банк же звернувся у суд із позовом у грудні 2016 р.

Однак, такий висновок суду першої інстанції не заслуговує на увагу.

Відповідно до ст. ст. 256, 257, ч.1 ст. 261 ч.ч.1,3 ст. 264 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

У разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Вказане узгоджується із правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16.

Отже, в цих спірних правовідносинах необхідно встановити строк дії картки, порядок погашення кредиту за договором та строк внесення останнього платежу за ним, оскільки ці обставини мають вирішальне значення для правильного вирішення спору.

У суді апеляційної інстанції стороною позивача було надано довідку, з якої видно, що по кредитному договору б/н від 24.06.2010 р., укладеного між Банком і ОСОБА_2, було видано кредитну карту № 960281 із встановленим кредитним лімітом у розмірі 8000 грн., із строком її дії по листопад 2015 р.

23.12.2015 р. по кредитному договору б/н від 24.06.2010 р. було видано нову карту № 563750 із терміном дії по жовтень 2019 р.

Як видно з довідки про умови кредитування із використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (а.с.11), розмір щомісячних платежів (включно з платою за використання кредитних коштів у звітному періоді) установлюється у розмірі 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості. Строк внесення щомісячних платежів установлений до 25 числа місяця, наступного за звітним.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представником позивача було надано виписку по картковому рахунку з детальним описом всіх операцій, які здійснювалися по картковому рахунку № 960281 у період із 30.01.2012 р. по 01.10.2017 р., із якого видно, що після 26 лютого 2012 р. (дата, яку суд визнав останнім погашенням по кредиту) ОСОБА_2 здійснювалися платежі на погашення заборгованості по кредитному договору, зокрема: 01.03.2012 р. у сумі 100 грн., 16.03.2012 р. у сумі 310 грн., 25.06.2012 р. у сумі 200 грн., 25.08.2013 р. у сумі 490 грн., 25.09.2013 р. у сумі 500 грн., 29.10.2013 р. у сумі 500 грн., 27.11.2013 р. у сумі 500 грн., 25.12.2013 р. у сумі 500 грн., 27.01.2014 р. у сумі 490 грн., 27.02.2014 р. у сумі 500 грн., 25.03.2014 р. у сумі 560 грн. , 26.05.2014 р. у сумі 400 грн., 25.07.2014 р. у сумі 400 грн., 25.08.2014 р. у сумі 424 грн., 26.09.2014 р. у сумі 410 грн., 25.10.2014 р. у сумі 400 грн. і в подальшому кожного місяця здійснювалися регулярні платежі за кредитним договором.

Останній платіж по картковому рахунку був здійснений 30.11.2015 р. шляхом поповнення готівкою у терміналі самообслуговування на суму 250 грн.

Саме з 30.11.2015 р. почалося нарахування штрафів і пені за прострочку сплати кредиту. Банк звернувся до суду з позовом у грудні 2016 р. (а.с.2), сума заборгованості розрахована станом на 13 листопада 2016 р. (тобто в межах строків позовної давності).

Отже , висновок суду першої інстанції про те, що у відповідача вперше виникла заборгованість у лютому 2012 р., у звязку з чим строк позовної давності для звернення Банку до суду за захистом свого права сплив 26 лютого 2015 р., не відповідає обставинам справи.

При цьому встановлено та не заперечується, що ОСОБА_2 перестав виконувати взяті на себе зобовязання по кредитному договору, внаслідок чого в нього утворилася заборгованість, яка не погашена. Відповідач не спростував наданого Банком розрахунку заборгованості.

Згідно з положеннями ст.ст. 526 ч.1, 530 ч.1 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо позики, якщо інше не встановлено параграфом про кредит і не випливає із суті кредитного договору.

За приписами ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з вимогами ст. 610, 611 ч.1 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені законом або договором.

Відповідно до ст.ст. 10 ч.1, ч.3, ст. 60 ч.1, ч.4, ст. 213 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що оскаржене рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню як суперечне положенням ст. 213 ЦПК України, а позов задоволенню як обґрунтований і доведений.

Судові витрати в сумі 2 893, 80 грн. відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню із відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 256, 257 ч.1, 261 ч.ч.1, 3, 264, 526 ч.1, 530 ч.1, 549, 550 ч.1, 610, 611 ч.1, 634 ч.ч.1, 2, 1049 ч.1, 1054 ЦК України, ст.ст. 10, 60, 212, 213, 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п. 1, п.3, п.4, ч.2, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

РІШИЛА:

1.Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

2.Рішення Перечинського районного суду від 14 березня 2017 року скасувати.

3.Позов задовольнити.

4.Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 24.06.2010 р. у розмірі 19 351 (дев'ятнадцять тисяч триста п'ятдесят одну) гривню 55 коп., а також 2 893 (дві тисячі вісімсот дев'яносто три) гривні 80 коп. у відшкодування судового збору.

5.Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: