АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/3125/17 Номер провадження 22-ц/786/2317/17Головуючий у 1-й інстанції Самсонова О. А. Доповідач ап. інст. Бондаревська С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Бондаревської С.М.

суддів: Дряниці Ю.В., Кривчун Т.О.

при секретарі: Радько О.М.

за участі адвоката Ольшанської О.Б.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Єврокар Україна"

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 10 липня 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Єврокар Україна" про захист прав споживача, визнання договору недійсним, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ТОВ "Лізингова компанія "Єврокар Україна" про захист прав споживача, визнання договору недійсним, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди.

В обгрунтування своїх позовних вимог зазначав, що 16 березня 2017 року він уклав з відповідачем договір фінансового лізингу №613 та сплатив 12 568 грн. 50 коп. комісії за організацію даного договору.

Посилаючись на те, що даний договір порушує його права та містить ознаки недійсного правочину, позивач просив суд визнати недійсним договір фінансового лізингу №613 від 16 березня 2017 року, укладений між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна», стягнути з відповідача на його користь 12 568 грн. 50 коп. сплачених ним як комісію за організацію даного договору, витрати на правову допомогу у розмірі 5 000 грн. та 2 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 10 липня 2017 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу №613 від 16 березня 2017 року, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна». Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна» на користь ОСОБА_3 12 568 грн. 50 коп. на відшкодування коштів, сплачених за недійсним договором фінансового лізингу №613 від 16 березня 2017 року, 3 333 грн. 33 коп. на відшкодування понесених судових витрат, а всього стягнуто - 15 901 грн. 83 коп.

В задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Єврокар Україна" оскаржило його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просило рішення Київського районного суду м. Полтави від 10 липня 2017 року скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджується наявними у справі доказами, що 16 березня 2017 року між ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна» та ОСОБА_3 укладено договір фінансового лізингу №613 /а. с. 13-20/.

Згідно п. 1.1, 3.1.1, 3.1.2, 3.3.2 договору, лізингодавець (ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна») зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування лізингоодержувачу предмет лізингу, а лізингоодержувач (ОСОБА_3.) зобов'язується прийняти предмет лізингу і належним чином використовувати його за призначенням.

Пунктом 1.1 договору передбачено, що предметом фінансового лізингу по даному договору є автомобіль ЗАЗ SENS, комплектація standart+, об'єм двигуна 1,3, 5-ступенчата КПП, передній привід.

Згідно п. 1.2 договору вартість предмету лізингу на момент укладення даного договору зазначається у даному договорі та додатку №1.

Відповідно з пунктом 8.2. договору вартість предмета фінансового лізингу на момент укладення договору складає 179 550 грн.

За умовами п. 3.1.2., 4.1. договору, лізингодавець зобов'язаний передати придбаний для лізингоодержувача предмет лізингу не пізніше 90 календарних днів з дати отримання на поточний рахунок комісій за організацію договору та за передачу предмета лізингу.

Відповідно до п. 5.1. договору сторони передбачили, що з дати підписання акту приймання-передачі лізингоодержувач має право користуватися предметом лізингу згідно з його звичайним призначенням.

Згідно ч. 2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

За змістом статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 16 березня 2017 року, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна» та ОСОБА_3, нотаріально посвідчено не було.

З огляду на положення ч. 1 ст. 220 ЦК України у зв'язку з недодержанням сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним.

Крім того, положеннями розділу 12 договору встановлено жорстку односторонню відповідальність одержувача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

В свою чергу, ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Отже, згідно положень ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Судом встановлено, що оспорюваний договір порушує принцип добросовісності, оскільки всупереч вимогам чинного законодавства, встановлює істотні обмеження прав лізингоодержувача щодо розірвання договору та умови договору про повне неповернення комісії за організацію договору у випадку розірвання договору, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, наносить шкоду споживачеві.

Передбачена у розділі 9 договору оплата вартості організації договору у розмірі 7% від вартості предмету лізингу виходить за межі переліку передбачених законом платежів, у зв'язку з чим вказані положення договору є несправедливими.

При цьому встановлено, що на виконання умов вищевказаного договору, 16 берез-ня 2017 року на рахунок відповідача позивачем сплачено 12 568 грн. 50 коп. як комісію за організацію даного договору.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказав, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартість предмету лізингу, не погодили графік сплати лізингових платежів, оскільки дана інформація повинна була міститися в додатках до договору, які позивачеві не було надано. У зв'язку з цим на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобовязань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобовязань лізингоодержувача та є порушенням права споживача на інформацію про продукцію .

Будь-яких доказів на спростування зазначених обставин відповідач суду не надав.

З урахуванням встановлених обставин, районний суд дійшов вірного висновку про обгрунтованість позовних вимог ОСОБА_3 в частині визнання зазначеного договору фінансового лізингу - недійсним та стягнення з відповідача на його користь комісії за організацію договору фінансового лізингу - у сумі 12 568 грн. 50 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, судом також правильно вирішено питання щодо судових витрат, понесених позивачем за оплату правової допомоги.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, як і не підтверджують належними доказами їх неправомірність.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування - не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Єврокар Україна"- відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 10 липня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ Бондаревська С.М.

Судді: /підписи/ Дряниця Ю.В.

Кривчун Т.О.

З оригіналом згідно:

Суддя: Бондаревська С.М.