Справа №471/228/17-ц 03.07.2017 03.07.2017 03.07.2017
Провадження №22-ц/784/1401/17
Справа № 471/228/17-ц Головуючий у 1-й інстанції Скарницька І.Б.
Провадження № 22ц/784/1401/17 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1 Категорія 23
У Х В А Л А

іменем України

03 липня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколавської області у складі:

Головуючого судді Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участі:

відповідача ОСОБА_2,

його представника ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_4 ОСОБА_5 рішення Братського районного суду Миколаївської області від 10 травня 2017 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розірвання договору оренди землі, -

в с т а н о в и л а :

24 березня 2017 року ОСОБА_4, діючи через свого представника ОСОБА_5, предявив зазначений позов, який обґрунтовував наступним.

На підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія ЯЛ № 635788, виданого 08 липня 2011 року, він є власником земельної ділянки площею 13,9089 га, що розташована на території Ганнівської сільської ради Братського району Миколаївської області та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

01 листопада 2011 року він передав цю ділянку на 10 років в оренду Приватному підприємцю ОСОБА_2, про що в письмовій формі уклав однойменний договір, який зареєстровано у відділі Держкомзему у Братському районі Миколаївської області 14 грудня 2011 року за № 00489, у звязку з чим договір набрав чинності і сторони перейшли до його виконання.

Відповідно до п. 9 та п. 11 договору оренди землі, відповідач зобовязався, не пізніше 31 грудня кожного року його дії, сплачувати орендодавцю за кожен рік користування земельною ділянкою орендну плату у розмірі 3% від нормативно грошової оцінки землі, визначеної відповідно до норм чинного законодавства.

На день укладення договору орендна плата становила 4 033 гривні 80 копійок.

Проте, протягом 2012-2016 років відповідачем орендна плата не переглядалася, у звязку з чим сплачувалась в тому ж розмірі, що й на момент укладення договору, а у 2016 році - взагалі не сплачувалася.

Через це орендодавець не доотримав значну суму грошових коштів, на які розраховував, передаючи земельну ділянку в оренду.

Крім того, на забезпечення еколого-економічного обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь, відповідач зобовязаний був розробити проект землеустрою.

Він такого обовязку не виконав, що позбавило його можливості ефективно вести сільськогосподарське виробництво, раціонально використовувати та зберігати землю, створювати сприятливе екологічне середовище, покращувати природні ландшафти.

Посилаючись на виписані обставини та положення чинного земельного законодавства, просив розірвати договір оренди землі, укладений між ним та відповідачем й зобовязати ОСОБА_2 повернути йому земельну ділянку.

Рішенням Братського районного суду Миколаївської області від 10 травня 2017 року у позові відмовлено за його безпідставністю.

Представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_5подала на це рішення апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення і неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржене рішення суду 1 інстанції залишити без змін, оскільки суд постановив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Відмовляючи ОСОБА_4 у позові, суд 1 інстанції виходив з того, що позивач не надав належні та допустимі докази своїм вимогам, в той час як відповідача такі докази своїм запереченням надав, а тому вони не можуть бути задоволені.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, його висновки щодо них та результату вирішення справи вважає вірними, обґрунтованими й законними.

Так, за Конституцією України, ст. 27 ЦПК України та п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній фізичній особі гарантовано судовий захист їх інтересів, який здійснюється в порядку цивільного судочинства.

Кожна особа, має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ч. 2 ст. 16 ЦК України) і обраний позивачем.

При цьому такий захист стосується обох сторін, що беруть участь у справі.

Для цього, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

В силу ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають, змінюються і припиняються із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до п. 1 ч. 2 названої статті підставами виникнення цивільних прав та обовязків є договори, зміст яких не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; за умови їх вчинення у формі, встановленій законом; особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; за їх вільного волевиявлення, відповідно до їх внутрішньої волі і спрямованих на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними (статті 203-204, 215, 626 ЦК України).

Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним то він є правомірним (презумпція правомірності) і підлягає виконанню сторонами, відповідно до встановлених в ньому умов (стаття 204 ЦК України).

За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За загальним правилом він є укладеним з моменту, коли сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими вважаються умови визначені в законі, або умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона.

За своєю характеристикою, істотні умови відображають природу договору, а тому відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обовязки, які покладаються на них за договором.

Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом, необхідні для даного виду або на погоджені яких наполягає хоча б одна сторона, то договір вважається укладеним і набуває обовязкової сили для сторін.

Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобовязання під яким, відповідно до ст. 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 526 ЦК України встановлені загальні умови виконання зобовязань та закріплено основний принцип виконання зобовязань принцип належного виконання, що стосується як субєктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527 -545 ЦК України).

За її змістом належне виконання зобовязання це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або іншими звичайно застосовуваними вимогами.

Виконання зобовязання, проведене належним чином - припиняє його.

За ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, чи розірвання договору; зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків і моральної шкоди.

Зазначені вище положення у повній мірі стосуються і договорів оренди землі.

Крім наведеного, чинне Законодавство передбачає можливість розірвання договору, у тому числі і договорів оренди землі.

Так, відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України (далі - ЗК України), Цивільним кодексом України, Законом України "Про оренду землі", іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оренду землі» - орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.

В силу статті 15 та ч. 2 статті 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату встановлюються за згодою сторін і відображається у договорі оренди.

Крім названих обставин до договору, як обовязкова умова, вноситься і домовленості сторін щодо порядку використання земельної ділянки.

У разі порушення сторонами цих умов, вони можуть слугувати розірванню договору у добровільному або судовому порядку.

Згідно з пунктом «д» частини 1 статті 141 ЗК України систематична несплата орендарем земельного податку або орендної плати є підставою припинення права користування земельною ділянкою.

За правилами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом, або за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Аналогічні положення продубльовано статтями 31, 32 Закону України «Про оренду землі».

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору.

На момент укладення оспорюваного договору оренди земельної ділянки сторонами було визначено, що розмір, умови та строки внесення орендної плати є його істотною умовою.

А тому, систематична несплата орендарем орендної плати може бути визнана беззастережною підставою для розірвання договору оренди землі, але лише у разі доведеності такої обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, і це підтверджується наявними в ній доказами, ОСОБА_4, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія ЯЛ № 635788, виданого 08 липня 2011 року, є власником земельної ділянки площею 13,9089 га, що розташована на території Ганнівської сільської ради Братського району Миколаївської області та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. - 14). 01 листопада 2011 року він передав цю ділянку на 10 років в оренду Приватному підприємцю ОСОБА_2, про що в письмовій формі уклав однойменний договір, який зареєстровано у відділі Держкомзему у Братському районі Миколаївської області 14 грудня 2011 року за № 00489, у звязку з чим договір набрав чинності і сторони перейшли до його виконання (а.с. - 13).

Відповідно до п. 9 та п. 11 договору оренди землі, відповідач зобовязався, не пізніше 31 грудня кожного року його дії, сплачувати орендодавцю за кожен рік користування земельною ділянкою орендну плату у розмірі 3% від нормативно грошової оцінки землі, визначеної відповідно до норм чинного законодавства.

На день укладення договору орендна плата становила 4 033 гривні 80 копійок і повинна була зростати у разі збільшення грошової оцінки землі.

Із самого початку дії договору, відповідач дотримувався умов договору, сплачуючи орендну плату не тільки вчасно на у належному розмірі, але ще й достроково та зі значною переплатою, про що свідчать видаткові касові ордери, підписані позивачем (а.с. 26-27,33).

Так у 2012 році було сплачено по 8 000 гривень орендної плати за 2012-2016 роки, а всього 40 000 гривень. В березні 2015 року було сплачено 13 000 гривень за 2017 рік, в лютому та вересні 2016 року доплачено 5 000 гривень та 3 000 гривень.

Іншого належними та допустимими доказами позивач не довів, хоча за ст. 60 ЦПК України, то є його обовязком.

За такого, з наведеної підстави договір не міг бути розірваним.

Не довів позивач і того, що саме на відповідачеві лежить обовязок розробити проект землеустрою.

З названих позивачем пунктів договору та положень чинних законів, що регулюють спірні правовідносини, не вбачається, що такий обовязок лежить на орендарі земельної ділянки, а тому і за названою підставою слід відмовити у розірванні договору, тим більше, що позивач не довів того, що відповідач не дотримується сівозміни та не впорядковує угіддя, в той час, як орендар це категорично заперечує і твердить, що взяв земельну ділянку в оренду в геть занедбаному стані і довів її до кондиційної форми.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і суд 1 інстанції, то підстав для задоволення апеляційної скарги немає, а тому її слід відхилити.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_4 ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Братського районного суду Миколаївської області від 10 травня 2017 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: Т.В. Серебрякова

ОСОБА_6