Справа 206/4484/16-ц
Провадження 2/206/99/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"07" вересня 2017 р. Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючий суддя: Сухоруков А.О.,

при секретарі: Панюшкіна О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, про стягнення заборгованості, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання припиненим договору поруки, -

встановив:

08 серпня 2016 року представник ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що 27 січня 2006 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №DNL0AE00005633, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредит в розмірі 19200,00 дол. США в порядку та на умовах, визначених Договором строком до 27 січня 2011 року.

В забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором 27 січня 2006 року було укладено Договір поруки №DNL0AE00005633 між Банком та ОСОБА_1 Відповідно до договору поруки поручитель поручився перед Кредитором за належне виконання Позичальником взятих на себе зобовязань, що витікають з Кредитного договору.

Відповідачі свої обовязки перед банком не виконали у звязку чим станом на 14.06.2016р. утворилася заборгованість у розмірі 33790,28 дол. США, з яких: - заборгованість за сумою кредиту 10231,81 дол. США; - заборгованість за процентами 22472,12 дол. США; - заборгованість по комісії за користування кредитом 1086,35 дол. США.

На підставі викладеного позивач просить стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на їх користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 33790,28 дол. США (а.с.2-4).

Ухвалою від 07 вересня 2017 року провадження по даній цивільній справі в частині позовних вимог до відповідача ОСОБА_2 закрито, оскільки ОСОБА_2, помер 12 жовтня 2015р., про що зроблено актовий запис № 987 від 21.10.2015р., що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-КИ №640811, виданого Самарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції від 21.10.2015р. (а.с.92).

15 листопада 2016 року представник відповідача ОСОБА_1 звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із зустрічним позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», третя особа: ОСОБА_2 про визнання припиненим договору поруки (а.с.74-79).

В обґрунтування зустрічних позовних вимог, представник відповідача ОСОБА_1 зазначила, що 27 січня 2006 року було укладено Договір поруки №DNL0AE00005633 між Банком та ОСОБА_1 Відповідно до п.5 договору поруки передбачено, що у випадку невиконання боржником ОСОБА_2 якого-небудь зобовязання, передбаченого п.1 договору поруки кредитор ПАТ КБ «Приватбанк» направляє на адресу поручителя ОСОБА_1 письмову вимогу із зазначенням невиконаного зобовязання. Згідно п.12 договору поруки передбачено, що порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Відповідно до п.1.1 розділу 1 кредитного договору № DNL0AE00005633 від 27.01.2006 року кредитні кошти надавались терміном до 27.01.2011 року. Отже станом на 27.01.2016 року дія договору поруки припинена.

На підставі викладеного представник позивача за зустрічним позовом просить визнати припиненим договір поруки №DNL0AE00005633 від 27.01.2006 року, який був укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 та стягнути судові витрати (а.с.74-78).

13 липня 2017 року представник ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із уточненим позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості кредитором з спадкоємця (а.с.194-200).

З урахуванням уточнених позовних вимог, представник позивача зазначив, що у звязку із смертю відповідача ОСОБА_2 та невиконанням своїх боргових зобовязань по сплаті кредиту, станом на 12.10.2015р. утворилась заборгованість у розмірі 31555,72 дол. США, з яких: - заборгованість за сумою кредиту 10231,81 дол. США; - заборгованість за процентами 20237,56 дол. США; - заборгованість по комісії за користування кредитом 1086,35 дол. США.

На підставі викладеного позивач просить стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 31555,72 дол. США (а.с.194-196).

Представник позивача в судове засідання не зявилася, але надала до суду заяву з проханням розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечувала та просила відмовити в його задоволенні, а зустрічний позов підтримала та просила його задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача надав заперечення, у яких пояснив, що по-перше пропущено строк для звернення кредитора спадкодавця до спадкоємців; по-друге, у матеріалах справи відсутні докази предявлення вимоги до спадкоємця ОСОБА_1 в межах строку, що позбавляє його права вимоги до спадкоємця; по-третє, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом першої черги, а також про наявність зареєстрованого за померлим ОСОБА_2 майна та його вартості (а.с.210-214).

Вислухавши доводи та пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом не підлягають задоволенню, а зустрічний позов необхідно задовольнити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 27 січня 2006р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №DNL0AE00005633, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит в сумі 19200,00 дол.США. в порядку і на умовах, визначених цим Договором на придбання автотранспортного засобу строком до 27.01.2011р. (а.с.20-23).

27 січня 2006р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № DNL0AE00005633 (а.с.24-25).

Відповідно до п.2 договору поруки Поручитель відповідає перед Кредитором за виконання зобовязань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і Боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором №DNL0AE00005633 від 27 січня 2006р. станом на 12.10.2015р. утворилась заборгованість у розмірі 31555,72 дол. США, з яких: - заборгованість за сумою кредиту 10231,81 дол. США; - заборгованість за процентами 20237,56 дол. США; - заборгованість по комісії за користування кредитом 1086,35 дол. США (а.с.197-198).

Відповідач ОСОБА_2, помер 12 жовтня 2015р., про що зроблено актовий запис № 987 від 21.10.2015р., що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-КИ №640811, виданого Самарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції від 21.10.2015р. (а.с.92).

З довідки Комінального підприємства "Дніпропетровське міжмісбке бюро технічної інвентаризації", вбачається, що в інвентаризаційній справі станом на 31.12.2012 року відсутні відомості про проведення реєстрації права власності за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. П'ятихатки, буд. 3 за гр. ОСОБА_2 (а.с. 157)

З наданої інформаційної довідки зі спадкового реєстру вбачається, що спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_2 не заводилися, оскільки у померлого відсутнє спадкове майно (а.с. 102).

Відповідно до відповіді Територіального сервісного центру №1241 від 24.02.2017 року за ОСОБА_2 були зареєстровані такі автомобілі як VOLKSWAGEN LT 35, 1999 року випуску, державний номер НОМЕР_1 та MERCEDES-BENC VITO 110 CDI, 2002 року випуску. Вказаний автомобіль VOLKSWAGEN LT 35, 1999 року випуску, 12.09.2014 року був перереєстрований за довідкою рахунок на нового власника ОСОБА_4, автомобіль MERCEDES-BENC VITO 110 CDI, 2002 року випуску, 19.11.2015 року був перереєстрований за довідкою - рахунок на нового власника ОСОБА_5. Станом на 24.02.2017 року за ОСОБА_2 зареєстровані транспортні засоби не значаться (а.с. 155).

Вказані вище спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України.

В силу п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори й інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

За кредитним договором позивач передав відповідачу певні грошові кошти, про що свідчать матеріали справи, отже, вказаний правочин, у розумінні ст. 1054 ЦК України, було укладено.

В силу ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно з ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

У відповідності з ч.ч.1,2 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Судом було встановлено, що кредитне зобовязання відповідача ОСОБА_2 було забезпечено порукою за договором поруки № DNL0AE00005633 від 27 січня 2006р.

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Згідно п. 12 Договору поруки № DNL0AE00005633 від 27 січня 2006р., передбачено, що порука за цим Договором припиняється після закінчення 5 (пяти) років з дня настання терміну повернення кредиту за Кредитним договором.

Відповідно до п. 1.1 розділу 1 кредитного договору № DNL0AE00005633 від 27 січня 2006р., банк зобовязується надати позичальнику ОСОБА_2 кредитні кошти шляхом надання готівки через касу на строк до 27.01.2011 року.

Таким чином відповідно до умов кредитного договору № DNL0AE00005633 від 27 січня 2006р. кредитні кошти надавались терміном (строком) до 27.01.2011 року.

Отже, станом на 27.01.2016 року дія договору поруки № DNL0AE00005633 від 27 січня 2006р. припинена.

При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Таким чином, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України 5-ти річний термін підлягає обрахуванню з дати припинення кредитного договору № DNL0AE00005633 від 27 січня 2006р., а саме - з 27 січня 2011 року.

Суд приходить до висновку, що зі спливом цього строку жодних дій, щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права шляхом пред'явлення позову, кредитор вчиняти не може, а тому в задоволенні первісного позову слід відмовити в повному обсязі.

Що стосується вимог зустрічного позову про визнання припиненим договору поруки, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Судом встановлено, що 27 січня 2006 року ОСОБА_2 уклав кредитний договір № DNL0AE00005633.

27 січня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений договір поруки № DNL0AE00005633, відповідно до якого позивачка зобовязалася відповідати за виконання ОСОБА_2 усіх зобовязань, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Суд вважає що відповідачкою було доведено, що згідно п. 12 Договору поруки № DNL0AE00005633 від 27 січня 2006р., передбачено, що порука за цим Договором припиняється після закінчення 5 (пяти) років з дня настання терміну повернення кредиту за Кредитним договором. Відповідно до п. 1.1 розділу 1 кредитного договору № DNL0AE00005633 від 27 січня 2006р., банк зобовязується надати позичальнику ОСОБА_2 кредитні кошти шляхом надання готівки через касу на строк до 27.01.2011 року. Таким чином відповідно до умов кредитного договору № DNL0AE00005633 від 27 січня 2006р. кредитні кошти надавались терміном (строком) до 27.01.2011 року. Отже, станом на 27.01.2016 року дія договору поруки № DNL0AE00005633 від 27 січня 2006р. припинена.

Судом розяснювались учасникам процесу положення ст.ст. 10, 11, 57-60, 61 ЦПК України та наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі.

Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Керуючись ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом розяснювалось учасникам процесу положення ст.ст. 10, 11, 57-60, 61 ЦПК України та наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі.

Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про стягнення заборгованості кредитором з спадкоємця не підлягають задоволенню, оскільки після померлого судакових справ не заводилося і спадщину ніхто не приймав. Що стосується вимог зустрічного позову про визнання припиненим договору поруки, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Також, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 551,21 грн. згідно зі ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 15, 16, 509, 526, 530, 553-559, 610, 611, 612, 623, 1050, 1054-1055 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57-64, 88, 130, 209, 214, 215, 218 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» відмовити.

Визнати припиненим договір поруки № DNL0AE00005633 від 27.01.2006 року, укладений між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 551 грн. 21 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.О. Сухоруков