Провадження № 2/761/4639/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2017 року Шевченківський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді Савицького О.А.,

при секретарі Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Укрстройінвєст», Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Промінвест» про визнання недійсними договорів та застосування наслідків недійсності правочинів шляхом стягнення коштів, одержаних на їх виконання,

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом, згідно якого просить: визнати недійсним з моменту укладення Договір позики №7002058 від 19.02.2016 року, укладений між Приватним підприємством «Міжнародний інєстиційний цєнтр» та ОСОБА_1; визнати недійсним з моменту укладення Договір добровільного страхування від нещасних випадків №452/15 від 19.02.2016 року, укладений між Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Укркомстрах» та ОСОБА_1; стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Промівест» грошові кошти в розмірі 35 600 ,00 грн., сплачені як страховий платіж на користь ОСОБА_1.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 19.02.2016 року між ОСОБА_1 та ПП «Міжнародний інєстеційний цєнтр», правонаступником якого є ПП «Укрстройінвєст», укладено Договір позики№7002058, за умовами якого компанія передає клієнту у власність товар (без обмеження клієнта щодо повного розпорядження, продажу, обміну та інше) - автотранспорт марки Сhevrolet Lacetti, модель 2012 року, на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності на умовах, визначених цих договором та додатковими угодами до нього, що складають невід'ємну частину договору.

При цьому, п.3.3.2 Договору клієнт зобов'язався забезпечити компанію всіма необхідними документами для здійснення ним дій, передбачених п.п. 3.2.1 цього договору, бути застрахованим від нещасного випадку та надати оригінал договору добровільного страхування від нещасного випадку, страхова сума страхувальника (клієнта), в якому повинна становить не менш суми узгодженої ціни товару, який клієнт має намір отримати у позику.

На виконання вищенаведених умов Договору, 19.02.2016 року між ОСОБА_1 та Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Укркомстрах», правонаступником якого є «Страхова компанія «Промінвест», було укладено Договір добровільного страхування від нещасних випадків №452/15, за умовами якого сплата страхового платежу здійснюється одноразово до 19.02.2016 року.

Разом з тим, сплативши 19.02.2016 року в безготівковому порядку на рахунок страховика страховий платіж у розмірі 35 600,00 грн., позивач станом на дату подання даного позову так і не отримав товару, в той час як умовами договору позики передбачено, що поставку автомобіля підприємство повинно було здійснити не пізніше трьох робочих банківських днів.

За вказаних обставин, позивач вважає, що договір був укладений під впливом обману і нечесної підприємницької практики, адже він, довіряючи професіоналізму і спеціалізації консультантів, під час укладення договору повністю покладався на роз'яснення працівника ПП ««Міжнародний інєстеційний цєнтр», як фахівця з даного виду правовідносин, який, в свою чергу, не роз'яснив усіх положень договору, не повідомив щодо обставин настання права отримання товару, порядку надання кредиту (позики) та інших обставин, що випливають з умов договору , чим сприяв неправильному сприйняттю ним договору.

Крім того, позивач вказує, що договір добровільного страхування від нещасних випадків №452/15 від 19.02.2016 року також порушує норми чинного законодавства України, оскільки недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, внаслідок існують правові підстави згідно ст. 216 ЦК України на застосування наслідків недійсності правочинів шляхом стягнення коштів, одержаних на їх виконання.

Представник позивача ОСОБА_3 у судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідачі своїх представників в судове засідання не направили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки представника суд не повідомили. Разом з тим, в матеріалах справи містяться заперечення ТОВ «СК «Промінвест» на позовну заяву, згідно змісту яких відповідач просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, зібрані в матеріалах справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Положеннями ст.627 ЦК України врегульовано, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як зазначено у ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 19.02.2016 року між ОСОБА_1 та ПП «Міжнародний інєстеційний цєнтр», правонаступником якого є ПП «Укрстройінвєст», укладено Договір позики№7002058, за умовами якого компанія передає клієнту у власність товар (без обмеження клієнта щодо повного розпорядження, продажу, обміну та інше) - автотранспорт марки Сhevrolet Lacetti, модель 2012 року, на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності на умовах, визначених цих договором та додатковими угодами до нього, що складають невід'ємну частину договору.

При цьому, п.3.3.2 Договору клієнт зобов'язався забезпечити компанію всіма необхідними документами для здійснення ним дій, передбачених п.п. 3.2.1 цього договору, бути застрахованим від нещасного випадку та надати оригінал договору добровільного страхування від нещасного випадку, страхова сума страхувальника (клієнта), в якому повинна становить не менш суми узгодженої ціни товару, який клієнт має намір отримати у позику.

На виконання вищенаведених умов Договору, 19.02.2016 року між ОСОБА_1 та Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Укркомстрах», правонаступником якого є «Страхова компанія «Промінвест», було укладено Договір добровільного страхування від нещасних випадків №452/15, за умовами якого сплата страхового платежу здійснюється одноразово до 19.02.2016 року.

Згідно наявної в матеріалах справи копії квитанції №201 від 19.02.2016 року, позивачем в безготівковому порядку було сплачено на рахунок страховика страховий платіж у розмірі 35 600,00 грн., як то передбаченого вищевказаним Договором добровільного страхування.

В свою чергу, звертаючись з вказаним позовом до суду, позивач зазначив, що, сплативши 19.02.2016 року в безготівковому порядку на рахунок страховика страховий платіж у розмірі 35 600,00 грн., станом на дату подання даного позову так і не отримав товару, в той час як умовами договору позики передбачено, що поставку автомобіля підприємство повинно було здійснити не пізніше трьох робочих банківських днів.

Відповідно до положень ст. 204 Цивільного кодексу України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Згідно положень ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину.

Так, як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач, в обгрунтування недійсності договору позики, посилається на положення ст.ст.203, 230 Цивільного кодексу України та ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», мотивуючи це тим, що він, довіряючи професіоналізму і спеціалізації консультантів, під час укладення договору повністю покладався на роз'яснення працівника ПП ««Міжнародний інєстеційний цєнтр», як фахівця з даного виду правовідносин, який, в свою чергу, не роз'яснив усіх положень договору, не повідомив щодо обставин настання права отримання товару, порядку надання кредиту (позики) та інших обставин, що випливають з умов договору , чим сприяв неправильному сприйняттю ним договору.

Як передбачено ч.1 та ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», вважається нечесною підприємницькою практикою і забороняється будь-яка діяльність, що вводить споживача в оману. Якщо підприємницька практика спонукає споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, зокрема, методів використання, дати виготовлення, географічного походження (п.1 абз.1 ч.2 цієї статті).

За положеннями ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється.

Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману: утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Тим самим, Закон установив недійсність правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми.

На підставі ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Отже, для визнання правочину недійсним з підстав, встановлених ст. 230 Цивільного кодексу України необхідно встановити факт введення в оману однією стороною правочину іншу сторону.

Як роз'яснено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

При цьому, наявність умислу у діях відповідачів, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Відповідно до частини першої ст.60 Цивільного кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Разом з тим, позивач, пред'явивши позов про визнання недійсним договору з підстав, передбачених ст. 230 Цивільного кодексу України та ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», при цьому, виклавши обставини і посилання на наведені правові норми, не надав належних та допустимих доказів, які мали свідчити про наявність умислу в діях відповідачів (осіб, які є представниками юридичних осіб), умислу на введення позивача в оману щодо істотних обставин, що мали значення для укладення договору.

Судом, відповідно, не можуть бути встановлені обставини, які б підтвердили вчинення з боку працівників (представників) відповідачів дій, спрямованих на примушення позивача до укладення договорів, створення умов щодо психологічного дискомфорту, підбурювання на проведення дій, які спонукали позивача укласти договори на умовах, невигідних позивачу, як і не встановлено обставин, які б свідчили про вчинення протиправних дій з боку відповідача, що призвели до укладення позивачем договору.

Водночас, аналізуючи оспорювані договори, обсяг та зміст прав і обов'язків сторін, які передбачені зазначеним договором, вбачається, що при підписанні договору позивач погодився з умовами цих договорів, вчинив дії, пов'язані з виконанням зобов'язань по договорам, крім того, сторони, підписуючи договір підтвердили, що умови договору, права та обов'язки сторін, відповідають вимогам чинного законодавства України, а також Закону України «Про захист прав споживачів», не створюють дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду клієнта, як споживача, та є такими, що задовольняють інтереси клієнта.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. ( ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ст.1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави.

За нормою ст. 4 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Як роз'яснено в п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

За вказаних обставин, а також зважаючи на те, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами обставини введення його в оману відповідачами, тому правових підстав для визнання договорів недійсними, суд не вбачає.

Крім того, оскільки обставини, наведені позивачем для визнання недійсними оспорюваних договорів не найшли свого підтвердження, відсутні підстави для задоволення вимог і про здійснення реституції за вказаними договорами, оскільки ці вимоги є похідними та можуть бути застосовані як наслідки недійсності правочину.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 10, 11, 57 - 60, 64, 169, 179, 208, 209, 212 - 215, 218, 223, 294, 296 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до Приватного підприємства «Укрстройінвєст», Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Промінвест» про визнання недійсними договорів та застосування наслідків недійсності правочинів шляхом стягнення коштів, одержаних на їх виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: