Справа № 175/934/17
Провадження № 2/175/349/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2017 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Озерянської Ж.М.

з участю секретаря Рись Н.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про стягнення збитків, -

в с т а н о в и в:

В березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення збитків, в якому просила стягнути з Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області на її користь понесені витрати у розмірі 7112 грн. 88 коп., що складаються з: 6288 грн. за зберігання тимчасово затриманого транспортного засобу на спеціальному майданчику; 750 грн. оплата за перевозку автомобіля (евакуатор); 74,88 грн. комісія банку.

В обґрунтування позову вказала, що 18 лютого 2013 року головним державним виконавцем ВДВС Дніпропетровського РУЮ ОСОБА_2 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі постанови ВДАІ Дніпропетровського району № 087873 від 17 листопада 2012 року про стягнення з неї штрафу у розмірі 850 грн. Вказаною постановою їй, як боржнику, було встановлено строк для самостійного виконання рішення до 25 лютого 2013 року. Постанова була отримана нею лише в березні 2013 року і 12 березня 2013 року штраф у розмірі 850 грн. нею було сплачено, а оригінали квитанцій було передано державному виконавцю. У звязку з цим вона вважала, що оскільки штраф сплачено в повному обсязі, виконавче провадження закрито. Однак влітку 2016 року працівниками ДАІ у неї було конфісковано належний на праві власності автомобіль НОМЕР_1 та передано його на зберігання на спеціальний майданчик для тимчасово затриманих транспортних засобів, де він знаходився до січня 2017 року. У січні 2017 року їй стало відомо, що головним державним виконавцем ВДВС Дніпропетровського РУЮ ОСОБА_2 25 квітня 2013 року винесено постанову ВП №36584637 про розшук майна боржника, згідно якої належний їй на праві власності автомобіль НОМЕР_1, 2007 року випуску, оголошено у розшук у звязку з нібито невиконанням рішення самостійно постанови ВДАІ №087873 від 17 листопада 2012 року, що не відповідає дійсності. 25 січня 2017 року державним виконавцем Реутовим Є.О. було винесено постанову про скасування розшуку майна боржника та про звільнення майна боржника з-під арешту, на підставі яких належний їй автомобіль було повернуто. В січні 2017 року вона забрала свій автомобіль зі спеціального майданчику у м. Запоріжжі, де їй довелося сплатити 7112,88 грн. за його зберігання на даному майданчику та транспортування (6288,00 грн. за зберігання тимчасово затриманого транспортного засобу на спеціальному майданчику; 750,00 грн. оплата за перевозку автомобіля (евакуатор); 74,88 грн. комісія банку). Вказала, що через дії відповідача їй довелося понести матеріальні збитки, які вона бажає стягнути з відповідача на свою користь, а тому звернулася до суду за захистом своїх прав.

У судовому засіданні представник позивачки за довіреністю ОСОБА_3 позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити, посилаючись на обставини, зазначені в позові. 21 червня 2017 року представник позивачки за довіреністю ОСОБА_3 надала суду заяву про відкладення розгляду справи у звязку з зайнятістю в цей час у судовому засіданні в Самарському районному суді м. Дніпро, однак поважність причини документально не підтвердила. Тому, суд вважає за необхідне визнати неявку позивачки та її представника не поважною. Враховуючи конкретні обставини справи, встановлені ст. 157 ЦПК України строки розгляду справи та те, що неявка позивачки та її представника особисто, належним чином повідомлених про час та місце судового засідання без поважних причин згідно ст. 169 ЦПК України не тягне відкладення розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності позивачки та її представника на підставі доказів, які маються в матеріалах справи.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Право кожного на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку судом, встановлений законом, при вирішенні спору щодо його прав та обов'язків цивільного характеру передбачено п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. ст. 2, 8 ЦПК України.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини для визначення розумного строку розгляду справи враховується період з дня надходження до суду позовної заяви до завершення виконання рішення суду.

Право доступу до суду включає право на виконання судового рішення без надмірних затримок (рішення ЄСПП у справі «ОСОБА_4 проти Італії»). Європейський суд дотримується думки, що неможливість особи домогтися виконання рішення протягом тривалого часу становить втручання у його право на мирне володіння своїм майном у сенсі пункту 1 статті 1 Протоколу №1 до Конвенції. (рішення ЄСПП у справі «Шмалько проти України»). Обов'язок забезпечувати ефективну реалізацію прав, захищених цим документом, має бути результатом позитивних обов'язків держави (зокрема, рішення ЄСПП у справі «X і Y проти Нідерландів»), ці позитивні зобов'язання повинні встановлювати певні засоби, потрібні для захисту права на власність (рішення ЄСПП у справі «Лопез Остра проти Іспанії»).

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожен, чиї права і свободи, викладені в цій Конвенції, порушуються (для позивача це стаття 1 Першого Протоколу), має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі. На національному рівні має бути гарантований правовий захист задля реального забезпечення прав і свобод, передбачених цією Конвенцією, коли держава має певну свободу розсуду щодо форм засобів захисту, але, у всякому випадку забезпечує їх ефективність як на практиці, так і за законом: можливість розглянути вимогу за суттю і надати захист в сенсі запобігання чи припинення подальшого тривання стверджуваного порушення (зокрема, рішення ЄСПП у справі «Кудла проти Польщі»).

При вирішенні питання про поважність неявки позивача в судове засідання, суд керується наступним. Згідно з ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки. Відповідно до ст. 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більш як на один місяць.

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обовязком не тільки суду, а й осіб які беруть участь у справі.

Суд не зобовязаний відкладати засідання, якщо представник сторони навіть вперше не зявився на розгляд і має право ухвалити рішення за наявними у справі матеріалами, про що Вищий Господарський Суд України виклав в своїй постанові від 07 липня 2016 року у справі № 910/21819/15. ВГС України підкреслив, що підставою для відкладення є не відсутність представника сторони, а саме неможливість вирішити спір у судовому засіданні, тобто відкладення справи є правом, а не обовязком суду. Якщо матеріалів у справі достатньо і суд правильно застосовує при вирішенні спору законодавство, то відсутність представника сторони вже ні на що не впливає. Єдиною умовою в такому випадку для суду, щоб рішення не було скасоване у вищих судових інстанціях, це належне повідомлення сторін та учасників справи про час та місце розгляду справи, зокрема відсутність в матеріалах справи поштових повернень про невручення стороні відповідних повідомлень суду.

В силу вимог п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Обовязок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням п. 1 ст. 6 даної Конвенції (параграф 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Всі ці обставини слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 157 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи вказаної категорії протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження по справі (при цьому, згідно з ухвалою судді провадження по справі було відкрито 22 березня 2017 року), а відповідно до положень ст. 1 ЦПК України - завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У судовому засіданні представник Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області за довіреністю ОСОБА_5 позовні вимоги не визнав.

Вислухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 5 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до пятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, повязаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Відповідно до ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», у разі необхідності розшуку транспортного засобу боржника державний виконавець виносить постанову про такий розшук, яка є обов'язковою для виконання органами внутрішніх справ.

Встановлено, що на виконанні у Дніпровському районному відділі ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області перебувала постанова №087873 від 17 листопада 2012 видана ВДАІ про стягнення з ОСОБА_6 штрафу у розмірі 850,00 грн. Так, постановою головного державного виконавця від 18 лютого 2013 року про відкриття виконавчого провадження, ОСОБА_1 був встановлений строк для самостійного виконання зобовязання терміном до 25 лютого 2013 року (зворотній бік а.с.7) та надіслано сторонам виконавчого провадження за вих. № 2553. Боржником у строк встановлений для самостійного виконання рішення, документального підтвердження щодо виконання постанови до відділу не надала, у зв'язку з чим відповідно до вимог ч. 1 ст. 27 закону України «Про виконавче провадження» було розпочато примусове виконання рішення.

26 лютого 2013 року постановою головного державного виконавця з позивачки було стягнуто виконавчий збір та звернуто стягнення на належне їй майно, а саме автомобіль НОМЕР_2, 2007 року випуску. Внаслідок чого, в порядку ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» головним державним виконавцем було винесено постанову про оголошення розшуку майна боржника (а.с.7), та на підставі п. 4 ч. 1 ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження» зупинено виконавче провадження.

Протягом 2014-2016 роки ОСОБА_1 до ВДВС з письмовою заявою не зверталась, доказів про добровільне виконання обовязку не надавала. Відповідно до п.9.9 Порядку роботи з документами в органах ДВС - строк зберігання виконавчих проваджень, завершених за постановою про накладення адміністративних стягнень, строк зберігання складає 1 рік. Так, виконавче провадження з виконання постанови №087873 від 17 листопада 2012 року було знищено.

До відділу ДВС вперше позивачка звернулася 19 січня 2017 року, та повторно 25 січня 2017 року з заявою про видачу постанови про закриття виконавчого провадження №36584637 у зв'язку з виконанням зобов'язань у повному обсязі та зняття з розшуку її автомобіля НОМЕР_2, надавши документи підтверджуючі сплату штрафу та довідку Дніпропетровського відділу поліції від 23 січня 2017 року про відсутність у ОСОБА_1 заборгованості щодо забезпечення безпеки дорожнього руху (а.с.12). Державним виконавцем після перевірки наданих доказів про сплату боргу та виконавчого збору було винесено постанову про звільнення майна боржника з-під арешту (а.с.10) та постанову про скасування розшуку майна боржника (а.с.9), які були передані під особистий підпис ОСОБА_6

Окрім цього, судом встановлено,що пояснення позивача щодо сплати нею у повному обсязі суми штрафу 850 грн. 12 березня 2013 року спростовуються доказами у справі ,а саме : квитанції на суму 425 грн. (а.с.8) кожна, є ніщо іншим як однією квитанцією на суму 425 грн. та її дублікатом .

Як роз'яснено у п. 28 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 7 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень ст. 56 Конституції України, ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», ч. 2 ст. 87 Закону України «Про виконавче провадження», а також з положень статей 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоди, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України).

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання ОСОБА_1 на положення статті 22 та 1166 Цивільного кодексу України є неправомірним та необґрунтованим, оскільки відповідач не є органом який повинен нести відповідальність і сплачені позивачкою кошти за послуги евакуатора та перебування транспортного засобу на законних підставах на спецмайданчику не відносяться до понесених збитків в розумінні статті 22 ЦК України.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, а також те, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення збитків, не ґрунтуються на жодній з підстав відшкодування шкоди, передбачених ЦК України, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У звязку з відмовою позивачці у задоволенні її вимог, судові витрати не підлягають стягненню з відповідача і підлягають покладенню на позивачку.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 74, 79, 84, 88, 146, 212, 214, 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про стягнення збитків - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя : Озерянська Ж.М.