Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1629/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кіселик С. А.
РІШЕННЯ

Іменем України

17.08.2017 колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

Головуючого судді: Кіселика С.А.

Суддів: Дуковського О.Л., Черненко В.В.

За участю секретаря: Бодопрост М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кропивницькому цивільну справу за позовом в.о. прокурора м. Кіровограда в інтересах держави до Кіровоградської міської ради, ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення, державних актів на право власності на земельні ділянки та зобовязання повернути земельні ділянки, за апеляційною скаргою заступника прокурора Кіровоградської області на рішення Кіровського районного суду м.Кіровограда від 14 вересня 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року в.о. прокурора м. Кіровограда звернувся до суду в інтересах держави з позовом до Кіровоградської міської ради, ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення, державних актів на право власності на земельні ділянки та зобов'язання повернути земельні ділянки, в якому просив: визнати недійсним рішення Кіровоградської міської ради № 786 від 14 вересня 2011 року «Про передачу ОСОБА_2 безоплатно у власність земельної ділянки по вул.Короленка (в районі автодрому)»; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №999764, виданий 12 грудня 2011 року ОСОБА_2, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01393; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №000765, виданий 12 грудня 2011 року ОСОБА_2, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01394; зобов'язати ОСОБА_2 повернути Кіровоградській міській раді земельну ділянку площею 1000,00 кв.м. з кадастровим номером :06:047:0213, нормативна грошова оцінка якої становить 205 144,38 грн., шляхом складання акту приймання-передачі; зобов'язати ОСОБА_2 повернути Кіровоградській міській раді земельну ділянку площею 1200,00 кв.м. з кадастровим номером :06:047:0214, нормативна грошова оцінка якої становить 2 022,54 грн., шляхом складання акту приймання-передачі.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що п. 13 рішення Кіровоградської міської ради від 19 жовтня 2010 року № 4106 «Про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення в оренду земельних ділянок» надано ОСОБА_2 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок безоплатно у власність в районі вул.Короленка (в районі автодрому) площею 0.22 га.

Рішенням Кіровоградської міської ради від 14 вересня 2011 року № 786 «Про передачу ОСОБА_2 безоплатно у власність земельної ділянки по вул.Короленка (в районі автодрому) затверджено ОСОБА_3 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 0.22 га по вул.Короленка (в районі автодрому) безоплатно у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та ведення садівництва та акт визначення розміру збитків для відшкодування власникам землі та землекористувачам, пов»язаних із вилученням земельної ділянки.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_3 отримав державні акти на право власності на земельні ділянки від 12 грудня 2011 року: серія ЯК №999764 щодо земельної ділянки площею 1000,00 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); серія ЯК999765 щодо земельної ділянки площею 1200,00 кв.м. для ведення садівництва.

Управлінням містобудування та архітектури Кіровоградської міської ради 1 лютого 2011 року наданий висновок по проекту землеустрою за умови внесення змін до містобудівної документації, оскільки згідно Генерального плану м.Кіровограда земельна ділянка віднесена до території зелених насаджень загального користування.

Враховуючи, що порушений порядок розроблення проекту землеустрою, вимоги висновку не виконані і він є не чинним, прокурор вважає, що рішення Кіровоградської міської ради від 14 вересня 2011 року № 786 є недійсними, оскільки генеральним планом м. Кіровограда, що затверджений рішенням Кіровоградської міської ради від 12 вересня 2000 року № 627, землі в районі вул. Короленка в м. Кіровограді, в тому числі спірну земельну ділянку, віднесено до території зелених насаджень загального користування, які не можуть бути передані у приватну власність, а тому просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Кіровського районного суду м.Кіровограда від 14 вересня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення заступником прокурора Кіровоградської області було подано апеляційну скаргу.

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 24 березня 2016 року апеляційну скаргу заступника прокурора Кіровоградської області задоволено.

Рішення Кіровського районного суду м.Кіровограда від 14 вересня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним рішення Кіровоградської міської ради № 786 від 14 вересня 2011 року «Про передачу ОСОБА_2 безоплатно у власність земельної ділянки по вул.Короленка (в районі автодрому)».

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №999764, виданий 12 грудня 2011 року ОСОБА_2, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01393.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №999765, виданий 12 грудня 2011 року ОСОБА_2, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01394.

Зобов'язано ОСОБА_2 повернути Кіровоградській міській раді земельну ділянку площею 1000,00 кв.м. з кадастровим номером :06:047:0213, нормативна грошова оцінка якої становить 205 144,38 грн., шляхом складання акту приймання-передачі.

Зобов'язано ОСОБА_2 повернути Кіровоградській міській раді земельну ділянку площею 1200,00 кв.м. з кадастровим номером :06:047:0214, нормативна грошова оцінка якої становить 2 022,54 грн., шляхом складання акту приймання-передачі.

Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 24 березня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Перевіривши, при повторному апеляційному розгляді справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводив апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, відповідно до ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте рішення суду зазначеним вимогам не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні вимог, суд першої інстанції виходив з того, що земельні ділянки по вул. Короленка (в районі автодрому) в м. Кіровограді являлися відкритою землею та законно були відведені у власність ОСОБА_2, тому рішення міської ради № 786 від 14 вересня 2011 року приймалось відповідно до вимог чинного законодавства.

Однак з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що пунктом 13 рішення Кіровоградської міської ради «Про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення в оренду земельних ділянок» № 4106 від 19 жовтня 2010 року надано ОСОБА_2 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок безоплатно у власність в районі вул. Короленка (в районі автодрому) площею 0,22 га з них: площею 0,1 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та площею 0,12 га для ведення садівництва за рахунок земель житлової та громадської забудови, що перебувають у запасі (а.с.6 т.1).

Пунктом 1 рішення Кіровоградської міської ради «Про передачу ОСОБА_2 безоплатно у власність земельної ділянки по вул. Короленка (в районі автодрому)» № 786 від 14 вересня 2011 року затверджено ОСОБА_2 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 0,2200 га по вул. Короленка (в районі автодрому) безоплатно у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та ведення садівництва та акт визначення розміру збитків для відшкодування власникам землі та землекористувачам, пов»язаних із вилученням земельної ділянки.

Пунктами 2, 3 зазначеного рішення передано ОСОБА_2 безоплатно у власність земельну ділянку по вул. Короленка (в районі автодрому) загальною площею 0,1000 га (у тому числі по угіддях: 0,1000 га землі одно- та двоповерхової житлової забудови) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за рахунок земель житлової та громадської забудови; та загальною площею 0,1200 га (у тому числі по угіддях: 0,1200 га землі садів) за рахунок земель сільськогосподарського призначення (а.с.7 т.1).

На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 отримав державні акти на право власності на земельні ділянки: серія ЯК № 999764, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01393 від 12 грудня 2011 року щодо земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); серія ЯК № 999765, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01394 від 12 грудня 2011 року щодо земельної ділянки площею 0,1200 га для ведення садівництва (а.с.8,9 т.1).

Відповідно до ч.8 ст.118 ЗК України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається Комісії з розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації із землеустрою (далі - Комісія), яка протягом трьох тижнів з дня одержання проекту надає відповідному органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування свій висновок щодо погодження проекту або відмови у його погодженні.

Згідно із ст.186-1 ЗК України, в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення, до повноважень зазначеної Комісії належить забезпечення погодження документації із землеустрою відповідними органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування. До її складу входять уповноважені представники районного (міського) органу земельних ресурсів, містобудування та архітектури, природоохоронного та санітарно-епідеміологічного органу, органу охорони культурної спадщини.

Проте в проекті землеустрою міститься висновок управління містобудування та архітектури Кіровоградської міської ради від 1 лютого 2011 року, в якому управління не заперечує проти відведення ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,22 га по вул.Короленка (в районі автодрому) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та ведення садівництва за умови внесення змін до містобудівної документації (згідно Генерального плану м.Кіровограда територія зелених насаджень загального користування), тобто надання Кіровоградською міськрадою даної земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, внесення змін до містобудівної документації, а саме: до Генерального плану міста Кіровограда (а.с.13 т.1).

У листі заступника начальника управління містобудування та архітектури- начальника відділу планування та містобудівного кадастру від 13 березня 2015 року, адресованому в.о. прокурора м.Кіровограда, зазначено, що відповідно до Генерального плану м. Кіровограда, який затверджений рішенням Кіровоградської міської ради від 12 вересня 2000 року №627, спірна земельна ділянка відносяться до території зелених насаджень загального користування (а.с.10 т.1).

Віднесення спірної земельної ділянки до території зелених насаджень загального користування підтверджується викопіюванням із Генерального плану м.Кіровограда та викопіюванням із плану зонування території м.Кіровограда (а.с.11,12 т.1).

Тому висновок суду про те, що стосовно спірної земельної ділянки на час прийняття рішення №786 від 14 вересня 2011 року не було визначено цільове призначення та відсутні обмеження щодо користування, не спростовують призначення даної території як земель зелених насаджень загального користування, визначеної містобудівною документацією - Генеральним планом м.Кіровограда та необхідністю врахування цих даних міською радою при прийнятті рішень у сфері землеустрою.

Пунктом 2.1 Правил утримання зелених насаджень у населених пунктах України, затверджених наказом №105 від 10 квітня 2006 року Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України, (чинних на час прийняття оспорюваного рішення міської ради) передбачено, що зелені насадження загального користування - зелені насадження, які розташовані на території загальноміських і районних парків, спеціалізованих парків, парків культури та відпочинку; на територіях зоопарків та ботанічних садів, міських садів і садів житлових районів, міжквартальних або при групі житлових будинків; скверів, бульварів, насадження на схилах, набережних, лісопарків, лугопарків, гідропарків і інших, які мають вільний доступ для відпочинку.

У листі заступника начальника управління - начальника відділу планування та містобудівного кадастру від 13 березня 2015 року зазначено, що згідно з планом зонування м.Кіровограда, який затверджений рішенням Кіровоградської міськради від 17 вересня 2013 року №2456 територія (в районі автодрому), на якій розміщена земельна ділянка, що надана ОСОБА_2, відноситься до підзони садибної житлової забудови в межах санітарно-захисних зон, проте відповідні зміни до містобудівної документації внесені не були.

Зміни до Генерального плану міста Кіровограда щодо земельних ділянок в районі вулиці Короленка (район автодрому) у встановленому законом порядку не вносились, проти чого не заперечували представники відповідачів, посилаючись на достатність рішення міськради від 17 вересня 2013 року №2456.

Листом в.о.начальника Державної інспекції сільського господарства в Кіровоградській області від 23 березня 2015 року, адресованим в.о. прокурора м.Кіровограда, повідомлено, що відповідно до Генерального плану м.Кіровограда, затвердженого рішенням Кіровоградської міської ради від 12 вересня 2000 року №627, земельні ділянки, передані у власність громадян на підставі рішень Кіровоградської міської ради, в тому числі і від 14 вересня 2011 року №786, знаходяться на територіях зелених насаджень загального користування, про що свідчить інформація Кіровоградської міської ради та викопіювання з Генерального плану м.Кіровограда, що є порушенням вимог ч.4 ст.83 ЗК в частині заборони передачі у приватну власність земель загального користування (а.с.161 т.1).

Положеннями ч.4 ст. 83 ЗК України передбачено, що до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність належать, зокрема, землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Згідно п.10.4 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджених наказом Держкоммістобудування від 17 квітня 1992 року №44, на землях зелених зон міст не допускається розміщення будівель, споруд та комунікацій, що не призначені для відпочинку, спорту або обслуговування лісового господарства.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про основи містобудування», у редакції, чинній до даних правовідносин, містобудівна документація - затверджені текстові і графічні матеріали, якими регулюється планування, забудова та інше використання територій. Містобудівна документація є основою для вирішення витань вибору, вилучення (викупу), надання у власність чи користування земель для містобудівних потреб.

Визначення територій і вибір земель для містобудівних потреб здійснюється на підставі затвердженої містобудівної документації з урахування планів земельно-господарського устрою (ст.21 зазначеного Закону).

Відповідно до ст.17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», чинного до даних правовідносин, генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту. Невід'ємною частиною генерального плану населеного пункту є план земельно-господарського устрою цього населеного пункту. У складі генерального плану населеного пункту може розроблятися план зонування території цього населеного пункту. План зонування території може розроблятися і як окрема містобудівна документація після затвердження генерального плану.

Статтею 18 вищезазначеного Закону передбачено, що план зонування території розробляється на основі генерального плану населеного пункту (у його складі або як окремий документ), плану земельно-господарського устрою та містобудівного кадастру з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон.

Детальний план території уточнює положення генерального плану населеного пункту та визначає планувальну організацію і розвиток території (ст. 19 зазначеного Закону).

Внесення змін до плану зонування території допускається за умови їх відповідності генеральному плану населеного пункту, а внесення змін до детального плану території допускається за умови їх відповідності генеральному плану населеного пункту та плану зонування території (ст.ст.18,19 зазначеного Закону).

Тобто, ні план зонування, ні детальний план території не можуть суперечити генеральному плану населеного пункту, який є основним видом містобудівної документації, оскільки вони розробляються на його основі.

Тому не грунтується на законі висновок суду про те, що під час вибору земельної ділянки та надання її у власність спеціально уповноважений орган з питань містобудування та архітектури керується не Генеральним планом, а Детальним планом території, як і посилання суду на положення Закону України «Про планування і забудову територій», який до даних правовідносин не застосовується, оскільки втратив чинність 12 березня 2011 року згідно Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року.

За змістом ст.ст.38,39 ЗК України (в редакції чинній на час прийняття оспорюваного рішення) до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших обєктів загального користування. Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням державних стандартів і норм, регіональних і місцевих правил забудови.

Відповідно до ч.1 ст. 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорій здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення (ч.2 ст.20 ЗК України).

Отже, реалізуючи свої повноваження з розпорядження земельними ділянками, відповідний орган державної влади чи місцевого самоврядування за місцем знаходження земельної ділянки, має право змінювати цільове призначення земельних ділянок, які відчужуються (надаються), за умови дотримання положень Порядку про погодження такої зміни з відповідними органами та після складання проекту відведення.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, відмови у реєстрації земельної ділянки або визнання реєстрації недійсною (стаття 21 ЗК України).

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові №6-35цс від 14 травня 2014 року, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для судів.

Крім того, згідно зі ст.9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок підлягають обовязковій державній експертизі.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним судом України у постанові №6-179цс від 12 листопада 2014 року.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оспорюваним рішенням Кіровоградської міської ради №786 від 14 вересня 2011 року, прийнятим з порушенням порядку розроблення проекту землеустрою, визначеного ст.118 ЗК України, всупереч Генеральному плану м.Кіровограда, затвердженого рішенням Кіровоградської міської ради від 12 вересня 2000 року №627, без містобудівного обґрунтування щодо можливості зміни цільового призначення земельної ділянки відповідно до ст.ст.20, 83 ЗК України, без проведення державної експертизи проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у приватну власність, ОСОБА_2 незаконно передано земельні ділянки, які віднесені Генеральним планом до територій зелених насаджень загального користування, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за рахунок земель житлової та громадської забудови, що перебувають у запасі та для ведення садівництва за рахунок земель сільськогосподарського призначення, що перебувають у запасі, які розташовані по вулиці Короленка (в районі автодрому) в м. Кіровограді.

В той же час колегія суддів дійшла висновку щодо неможливості задоволення позову прокурора оскільки ним пропущено строк позовної давності про необхідність застосування якої було заявлено відповідачем до ухвалення рішення у суді першої інстанції.

У правовому висновку Верховного Суду України у справі №6-2407 цс 15 від 17 лютого 2016 року зазначено, що суди дійшли помилкового висновку про початок перебігу позовної давності з дня виявлення прокурором порушень земельного та містобудівного законодавства під час здійснення перевірки.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитися у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою №14902/04 справі «Відкрите акціонерне товариство «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.3,ч.4 ст.267 ЦК України).

Положеннями ст. 268 ЦК України передбачені винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначені вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема, у п. 4 ч. 1 цієї статті зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Згідно з підпунктом 2 пункту 2 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України ОСОБА_4 набрав чинності 15 січня 2012 року.

Відповідно до пункту 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

До правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом утратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який утратив чинність, але права й обов'язки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства.

Положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави. Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як субєктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Таким чином, за змістом ст. 261 ЦК України визначення початку перебігу строку позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому норма ч. 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Результат аналізу зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком предявлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими субєктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу).

При цьому, як у випадку предявлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється також на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, що узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі 6-2070 цс 16, від 16 листопада 2016 року №6-2469 цс 16, від 14 вересня 2016 року №6-2165 цс 15, від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14, від 01 липня 2015 року у справі № 6-178цс15, від 08 червня 2016 року у справі №6-3029 цс 15 і у справі №6-3089 цс 15, які згідно зі ст.360-7 ЦПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того, колегія суддів зазначає, згідно зі ст.ст.1,19,20 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин і до 14 жовтня 2014 року) прокурор зобовязаний був здійснювати нагляд за додержанням і застосуванням законів, на що мав відповідні повноваження.

Відповідно ст.22 Закону України «Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні засобами масової інформації» закони України, постанови Верховної Ради України, укази та розпорядження Президента України, постанови та розпорядження Кабінету Міністрів України, постанови Верховного Суду України та Конституційного Суду України, рішення органів місцевого самоврядування, інші нормативно-правові акти публікуються в офіційних виданнях (відомостях, бюлетенях, збірниках, інформаційних листках тощо) та друкованих засобах масової інформації відповідних органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Законом України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» від 19 червня 2003 року визначено органи, які здійснюють державний контроль за використанням та охороною земель, дотриманням вимог законодавства України про охорону земель.

Так згідно ч.1 ст.6 вказаного Закону до повноважень центрального органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, належать здійснення державного контролю за використанням та охороною земель у частині додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю.

Держава як субєкт земельних правовідносин, на момент прийняття оспорюваних рішень мала необхідні повноваження і можливості щодо здійснення контролю за дотриманням порядку передачі земельних ділянок у власність, тобто могла довідатися про порушення свого права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що прокурор звернувшись у 2015 році, в інтересах держави, із позовом щодо визнання недійсними рішень міської ради та державних актів виданих у 2011 році, пропустив строк позовної давності, оскільки цей строк необхідно рахувати із часу коли прокурору могло бути відомо про порушення права, а не з часу проведення прокурорської перевірки.

Неналежне виконання прокурором, який був присутнім на сесії міської ради, своїх обовязків щодо нагляду за законністю прийнятих на сесії рішень, не може бути підставою для незастосування позовної давності.

Як роз'яснено у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності.

.

Керуючись ст. ст. 307, 312, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу заступника прокурора Кіровоградської області задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м.Кіровограда від 14 вересня 2015 року скасувати.

Виконуючому обовязки прокурора м. Кіровограда, який діє в інтересах держави, в позові до Кіровоградської міської ради, ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення, державних актів на право власності на земельні ділянки та зобовязання повернути земельні ділянки відмовити.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя : С.А.Кіселик

Судді : О.Л.Дуковський

ОСОБА_5