Справа № 204/5127/16-ц
Провадження № 2/204/148/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2017 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Черкез Д.Л.,

за участю секретаря Старостенко Т.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

третьої особи ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: приватний нотаріус ОСОБА_8, приватний нотаріус ОСОБА_9, ОСОБА_5 про визнання доручення та договору купівлі-продажу недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним доручення на право розпоряджатися автомобілем Skoda Fabia Elegance, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, серійний номер ТМВDС45J38В501935, посвідчене приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9 від 27 листопада 2014 року, реєстр № 839, від імені ОСОБА_1 на імя ОСОБА_3; визнати недійсним доручення на право розпоряджатися автомобілем Skoda Fabia Elegance, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, серійний номер ТМВDС45J38В501935, посвідчене приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 від 20 квітня 2015 року, реєстр № 258, видане в порядку передоручення від імені ОСОБА_3 на імя ОСОБА_6; визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля Skoda Fabia Elegance, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, серійний номер ТМВDС45J38В501935, укладений між ОСОБА_6, яка діяла на підставі доручення від імені ОСОБА_3, та ОСОБА_7, укладений на підставі довідки-рахунок та право власності на який зареєстровано 18 листопада 2015 року; скасувати свідоцтво СХТ 602697 від 18 листопада 2015 року про реєстрацію права власності на автомобіль Skoda Fabia Elegance, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, серійний номер ТМВDС45J38В501935. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона придбала в кредит автомобіль Skoda Fabia Elegance, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, на підставі кредитного договору, укладеного з АТ «УкрСиббанк» від 31 січня 2008 року № 0, на імя позивача. Кредит за вказаний автомобіль був сплачений в повному обсязі. В 2009 році вона не мала можливості керувати належним їй автомобілем у звязку з хворобою. На прохання чоловіка позивача ОСОБА_5, позивач погодилась передати право керування на належним їй автомобілем їх знайомому ОСОБА_3, про що позивачем було надане доручення на право керування транспортним засобом, яке було посвідчено Пятою ДДНК 28.04.2009 року, зі строком дії доручення до 28.04.2012 року. В 2014 році позивачем знову було видано доручення на імя ОСОБА_3, посвідчене приватним нотаріусом ОСОБА_9 від 27.11.2014 року. Зазначила, що в 2016 році її стан здоров'я покращився та вона вирішила повернути свій автомобіль в своє користування та звернулася до ОСОБА_3 зі своєю вимогою, на що він заявив, що вона видала йому доручення на право розпорядження належним їй автомобілем та на сьогоднішній день він його продав, а позивач не є власником спірного автомобіля. Позивач звернулась до МВС України РСЦ в Дніпропетровській області № 1242, де їй була надана довідка від 12.05.2016 р., що власником автомобіля Skoda Fabia Elegance, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 є ОСОБА_1, тоді вона 17.05.2016 року звернулася до нотаріуса із заявою та скасувала доручення на ім'я ОСОБА_3, видане 27.11.2014 року та посвідчене приватним нотаріусом ОСОБА_9 В подальшому, 18 травня 2016 року, Територіальний сервісний центр № 1242 видав позивачу іншу довідку, посилаючись на те, що попередню довідку видали помилково та власником належного їй автомобіля є інша особа на підставі довідки-рахунку. Вона знову звернулась із запитом до ТСЦ 1241 РСЦ та 25 травня 2016 року отримала відповідь, що власником належного їй транспортного засобу є ОСОБА_7, свідоцтво про реєстрацію СХТ 602697, зареєстрований з 18 листопада 2015 року. З цього приводу позивач звернулась до правоохоронних органів з заявою про заволодіння належним їй автомобілем шахрайським шляхом. Відповідно до висновків Кіровського ВП від 23 червня 2016 року та 12 липня 2016 року не встановлено даних, які б вказували на наявність кримінального правопорушення. На теперішній час автомобіль позивачу не повернутий та знаходиться у власності сторонньої особи. Відповідно до витягу з Єдиного реєстру довіреностей позивачу стало відомо, що ОСОБА_3 передав доручення на розпорядження належним позивачу автомобілем ОСОБА_6, про що було видане доручення в порядку передоручення, посвідчене приватним нотаріусом ОСОБА_8 від 20.04.2015р., реєстр № 258, після чого автомобіль позивача був зареєстрований за ОСОБА_7 з 18.11.2015 року. На час видачі доручення від 27 листопада 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_9, позивач мала діагноз: рекурентний депресивний розлад з частими епізодами важкої депресії та нестійкими реміссіями, важкий депресивний епізод з психотичними симптомами, на підставі якого позивач має групу інвалідності ІІІ ступеню. Вказала на те, що оформлюючи доручення на ОСОБА_3, 27 листопада 2014 року позивач не розуміла значення своїх дій, останній в свою чергу скористався її станом здоровя та отримав доручення від її імені на право розпорядження належним їй автомобілем, а вона, в свою чергу, вважала, що дає нове доручення виключно на право керування належним їй автомобілем. При цьому посилалась на ст.ст. 203, 215, 225 ЦК України. Відповідач ОСОБА_3, не бажаючи повернути позивачу спірний автомобіль, скористався правом передоручення, без відома та згоди позивача, передоручив автомобіль на імя ОСОБА_6, а остання, не маючи намір створювати права і обовязки по договору купівлі-продажу реалізувала належний позивачу автомобіль на імя ОСОБА_7. Вважає, що даний договір купівлі-продажу автомобіля був укладений фіктивно з метою позбавити позивача права власності на автомобіль для безперешкодного користування спірним автомобілем, так як належним їй автомобілем продовжує користуватись ОСОБА_3. На підставі вищевикладеного позивач була вимушена звернутися до суду з даним позовом.

31 жовтня 2016 року відповідач ОСОБА_3 надав суду заперечення проти позову, в яких зазначив, що заперечує проти всіх позовних вимог позивача, так як вони є незаконними та необґрунтованими, а правові підстави для задоволення позову відсутні. В обґрунтування заперечень вказав, що позивач в позові зазначає, що на час видачі доручення від 27.11.2014 р. вона хворіла та не розуміла значення своїх дій. Але факт хвороби саме в той час не підтверджується жодним доказом. При цьому наявна в матеріалах справи Виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, видана КЗ «Дніпропетровська міська поліклініка № 1» ДОР» тільки 14.07.2016 р. та не стосується періоду 27.11.2014р. (дати видачі оскаржуваної довіреності). Також цей доказ не підтверджує те, що позивач була визнана недієздатною або не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, або не могла розуміти (не усвідомлювала) значення своїх дій, або не могла керувати ними, у звязку з чим цей доказ не є належним та допустимим доказом. Зазначив, що в момент вчинення оскаржуваного правочину, зокрема, видачі ОСОБА_1 27.11.2014 р. довіреності на імя ОСОБА_3 на право розпорядження спірним автомобілем, були додержані всі вимоги, передбачені діючим законодавством України, зокрема й статей 215 та 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не суперечив діючому законодавству, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчинила правочин, мала необхідний обсяг цивільної дієздатності (наявна в матеріалах довіреність посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9 27.11.2014 року за реєстровим № 839, який у своїй нотаріальній конторі прийняв ОСОБА_1, яка звернулася до нього особисто, нотаріус встановив особу ОСОБА_1 та перевірив її дієздатність, роз'яснив їй зміст діючого законодавства України, після чого ОСОБА_1 самостійно прочитала та власноручно підписала довіреність на імя ОСОБА_3 з правом розпорядження автомобілем); волевиявлення учасника правочину було вільним і відповідало його внутрішній волі та було здійснено на підставі попередніх домовленостей і після отримання грошових коштів; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин не суперечив правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Також зазначив, що протягом довгого часу він та сімя ОСОБА_1 перебували у дружніх стосунках. За період з березня-квітня 2009 року по липень 2014 року він передав сімї ОСОБА_1 суму еквівалентну 1 925 дол. США в якості компенсації витрат на придбання автомобіля та в цей період сплачував щомісячні платежі за кредитним договором, які ОСОБА_5 від імені ОСОБА_1 вносив в касу АТ «УкрСиббанк» за кредитним договором, заповнюючи квитанції та підписуючи їх від свого імені. Таким чином, у зв'язку з повним виконанням, ОСОБА_3 взятих на себе зобов'язань по компенсації усіх понесених сімєю ОСОБА_1 витрат на придбання автомобіля та сплатою всіх платежів за кредитним договором, ОСОБА_1, 27.11.2014 року, перебуваючи у здоровому глузді, повністю розуміючи та усвідомлюючи значення своїх дій, повністю самостійно керуючи своїми діями, виконала попередні домовленості та видала довіреність від свого імені на імя відповідача ОСОБА_3 на право розпорядження автомобілем Skoda Fabia Elegance, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, серійний номер ТМВDС45J38В501935. Зазначив, що саме позивач була ініціатором продажу автомобіля і як найскорішого його відчуження, оскільки боялася, що банк його забере в погашення боргу. ОСОБА_3 20.04.2015 року передоручив право на розпорядження автомобілем іншій особі, яка ще у 2015 році також скористалася своїм правом та продала автомобіль третій особі. В момент передачі 20.04.2015 року ОСОБА_3 права розпорядження спірним автомобілем іншій особі, з боку ОСОБА_1 ніяких претензій по поверненню автомобіля не виникало, довіреність на право розпорядження автомобілем не була скасована. З 20.04.2015 року, тобто з дати передачі ОСОБА_3 права розпорядження спірним автомобілем ОСОБА_6, він не користуюся цим автомобілем, а твердження позивача, що він продовжує користуватися цим автомобілем є неправдивими. Твердження позивача, що договір купівлі-продажу спірного автомобіля, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є фіктивним, не підтверджено належними та допустимими доказами. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Цей договір між сторонами було укладено в належній формі та досягнуто згоди з усіх істотних умов, а на його виконання передано майно від ОСОБА_6 ОСОБА_7, який за це заплатив грошові кошти. Позивачем не наведено належними та допустимими доказами, що спірний договір було укладено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Таким чином цей договір не може бути визнано фіктивним та не може бути визнано судом недійсним. У звязку з викладеним просив відповіти позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2017 року ОСОБА_5 було залучено для участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача.

У судовому засідання позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити в повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти позову та просив суд відмовити у його задоволені у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити у задоволені позову у повному обсязі з підстав, наведених у письмових запереченнях відповідача.

Відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в судове засідання не зявились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Третя особа ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити у задоволені позову у повному обсязі, оскільки вважає його безпідставним та надуманим.

Треті особи приватний нотаріус ОСОБА_8 та приватний нотаріус ОСОБА_9 в судове засідання не зявились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Допитана в судовому засіданні за її згодою в якості свідка позивач ОСОБА_1 суду пояснила, що у січні 2008 року вона придбала автомобіль Skoda Fabia у кредит в ПАТ «УкрСиббанк». Користувалась автомобілем приблизно 1 рік, поступово самостійно виплачуючи кредит за дане авто. У грудні 2008 року вона захворіла, потім почалася криза та вона потрапила у лікарню. При цьому, до березня 2009 року вона ще працювала. З відповідачем ОСОБА_3 вона давно знайома, оскільки раніше вони дружили. У квітні 2009 року ОСОБА_3 запропонував виплачувати за неї кредит та у звязку з цим користуватись її автомобілем. Домовлявся про це ОСОБА_3 з її чоловіком ОСОБА_5 У звязку з чим у 2009 році вона видала ОСОБА_3 просту довіреність на право керування автомобілем, строком на три роки. До 25 числа кожного місяця ОСОБА_3 приносив її чоловіку ОСОБА_5 грошові кошти у сумі приблизно 1200-1300 грн., при цьому грошей вона не бучила, у передачі грошових коштів участі не приймала. Після спливу строку дії довіреності від 2009 року, відпала необхідність у видачі довіреностей та можна було керувати автомобілем лише за наявності техпаспорта на автомобіль, у звязку з чим автомобілем продовжував користуватись ОСОБА_3 Кредит був погашений приблизно у липні-серпні 2014 року, весь цей час кредит за автомобіль виплачував ОСОБА_3 Домовленостей про те, кому буде належати автомобіль після погашення кредиту між нею та ОСОБА_3 не було. Розмови про те, щоб вона продала даний автомобіль ОСОБА_3 між ними не було, між ними була лише розмова про те, що, якщо автомобіль буде проданий, то грошові кошти, отримані від його продажу, будуть розділені між нею та ОСОБА_3 відповідно до внесених ними по кредиту сум. 27 листопада 2014 року до неї додому приїхав ОСОБА_3, який повідомив їй, що йому потрібна довіреність на автомобіль, оскільки він, можливо, поїде за кордон. Вона, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 поїхали до нотаріальної контори, де оформили довіреність. При цьому, нотаріуса вибирав ОСОБА_3 Довіреність вона підписала, не читаючи. Вважала, що дає ОСОБА_3 довіреність лише на право керування автомобілем, а не розпорядженням. Питань щодо відчуження даного автомобіля не ставилось. Зазначила, що у той день вона почувала себе звичайно, оцінку своєму стану в той день вона давати не може. У травні 2016 року вона відкликала дану довіреність, а коли поїхала арештовувати автомобіль, то їй стало відомо, що автомобіль вже проданий та їй вже не належить.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка відповідач ОСОБА_3 суду пояснив, що він та сімя ОСОБА_5 тривалий час дружили. У 2008 році сім'я ОСОБА_5 придбала в кредит два автомобілі. На початку 2009 року почалась криза, а у ОСОБА_1 почалися проблеми зі здоровям. Він запропонував їм свою допомогу у виплаті кредиту. Вони домовились, що він дає їм 2 000,00 доларів та виплачує кредит за автомобіль, взамін отримує від них автомобіль та після повної сплати кредиту може ним розпоряджатися. При видачі довіреності у 2009 році він надав їм 1 500,00 доларів, а потім доплатив ще 500,00 доларів. На протязі 2009-2014 років він виплачував кредит згідно графіку погашення. У 2014 році він виплатив кредит за автомобіль. У липні 2014 року вони втрьох поїхали до нотаріуса, у них була домовленість, що він виплачує кредит, після чого залишає собі автомобіль. При цьому, довіреність вони оформили лише для того, щоб продати автомобіль. Стан ОСОБА_1 в той день був звичайним, вона поводила себе як завжди. Загалом, насправді вони досягли згоди та уклали угоду купівлі-продажу автомобіля. Після цього, у 2015 році, він видав продав автомобіль оформивши довіреність у порядку передоручення.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 суду пояснив, що перебував з ОСОБА_1 у цивільному шлюбі з 1995 року по 2016 рік. З травня 2016 року вони припинили проживати разом. У січні 2008 року вони придбали у кредит автомобіль, де він виступав поручителем. У грудні 2008 року ОСОБА_1В захворіла, в цей час вона була вперше госпіталізована. Даним автомобілем ОСОБА_1 не користувалась та говорила, щоб він його продав. ОСОБА_3 був їхнім другом та запропонував придбати у них автомобіль на кредитних умовах. При цьому, кредит за автомобіль їх родина виплачувала до осені 2009 року, а у кінці 2009 року вони передали ОСОБА_3 автомобіль. ОСОБА_3 кожного місяця приносив йому грошові кошти у гривневому еквіваленті для оплати кредиту, приблизно по 1600,00 грн. на місяць, однак точну суму він не памятає, а він, в свою чергу, погашав кредит від імені ОСОБА_1, оскільки кредит був оформлений на неї. Також зазначив, що у листопаді 2009 року ОСОБА_3 приніс їм приблизно 1000 доларів США у гривневому еквіваленті, в рахунок купленого автомобіля, ці гроші не були спрямовані на погашення кредиту а залишилися у їх родині. В цей період ОСОБА_1 не працювала. Крім того повідомив, що після того як ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом її дії засудив навіть їх спільний син, зазначивши що так робити не чемно, оскільки ОСОБА_3 купивши автомобіль допоміг їх родині та сплатив за них весь кредит. Кредит був повністю погашений приблизно у 2015 році, погашав його ОСОБА_3 Також зазначив, що по суті вони уклали договір купівлі-продажу даного автомобіля, та досягли згоди про те, що ОСОБА_3 виплачує кредит після чого може розпоряджатися автомобілем на свій розсуд. ОСОБА_1 була рада переоформленню автомобіля, оскільки вона могла отримати субсидію. На час видачі довіреності на імя ОСОБА_3 у листопаді 2014 року ОСОБА_1 поводила себе як завжди, її стан в той день був звичайним.

Допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_10 суду пояснив, що ОСОБА_1 не в повній мірі розуміє значення своїх дій. У 2014 році у ОСОБА_1 були епікризи. На момент складення довіреності від 27 листопада 2014 року вона виявляла та на теперішній час виявляє ознаки хронічного психічного захворювання у формі рекурентного депресивного розладу. За своїм психічним станом вона не могла у повній мірі розуміти значення своїх дій та керувати ними на час видачі довіреності у 2014 році. Чи погіршився на теперішній час стан ОСОБА_1 він сказати не може. На запитання суду про конкретність наданого висновку та можливість відповісти на поставлені питання у категоричній формі (тобто відповісти на питання експертизи «так» чи «ні», аби виключити можливість робити припущення), зазначив, що визначити у якій частині ОСОБА_1 на час видачі довіреності не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, а у якій частині вона могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, експерти під час проведення експертизи встановити не могли, тому і прийшли до такого висновку, про її обмежену спроможність в момент видачі довіреності розуміти значення своїх дій та керувати ними. Назвати стадію (легка, середня, тяжка) психічного захворювання позивача експерт не зміг.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків та експерта, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що у січні 2008 року позивач ОСОБА_1, перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_5 та проживаючи з ним однією родиною, придбала автомобіль Skoda Fabia Elegance, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, номер шасі (кузова) ТМВDС45J38В501935 у кредит, уклавши кредитний договір № 0 від 31 січня 2008 року з АТ «УкрСиббанк».

28 квітня 2009 року ОСОБА_1 була видана довіреність на імя ОСОБА_3, посвідчена державним нотаріусом Пятої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_11, зареєстрована в реєстрі за № 5-638, згідно якої ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_3 на користування належним їй автомобілем марки Skoda Fabia Elegance, тип легковий комбі-В, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, номер шасі (кузов, рама) ТМВDС45J38В501935. Вказана довіреність була видана строком на три роки, тобто до 28 квітня 2012 року (а.с. 8).

У липні 2014 року кредитні зобовязання за кредитним договором № 0 від 31 січня 2008 року, укладеним між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1, у якому заставленим майном був автомобіль Skoda Fabia Elegance, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, номер шасі (кузова) ТМВDС45J38В501935, який належав ОСОБА_1 на праві власності відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу АЕС № 196077 від 29.01.2008 року, були виконані в повному обсязі, що підтверджується довідкою № 53-2-3-52 від 15 липня 2014 року, виданою начальником Дніпропетровського РУ АТ «УкрСиббанк» ОСОБА_12 (а.с. 5).

27 листопада 2014 року ОСОБА_1 була видана довіреність на імя ОСОБА_3, посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстрована в реєстрі за № 839, якою ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_3 розпоряджатися (продавати, обміняти, передати в оренду, позичку тощо), а також при здійсненні повноважень за цією довіреністю керувати належним їй автомобілем марки Skoda Fabia Elegance, тип легковий комбі-В, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, номер шасі (кузов, рама) ТМВDС45J38В501935. Вказана довіреність була видана строком на три роки з правом передоручення повноважень третім особам з правом використання автомобіля за межами України за умови оформлення такого права у встановленому чинним законодавством порядку (а.с.9).

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Статтею 244 ЦК України визначено, що представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Довіреність є одностороннім правочином, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Таким чином, укладення представником правочинів на підставі довіреності є свідченням існування між ним та особою, яку представляють, домовленості на вчинення юридичних дій, тобто договірних відносин.

Судом також встановлено та підтверджено відповідачем, що у квітні 2015 року ОСОБА_3 скористався своїм правом передоручення, та 20 квітня 2015 року видав довіреність у порядку передоручення на імя ОСОБА_6, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстровану в реєстрі за № 258, якою уповноважив ОСОБА_6 розпоряджатися автомобілем марки Skoda Fabia Elegance, тип легковий комбі-В, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, номер шасі (кузов, рама) ТМВDС45J38В501935, що також підтверджується витягом з Єдиного реєстру довіреностей (а.с. 10-11).

18 листопада 2015 року в ТСЦ 1241 РСЦ МВС вказаний автомобіль було перереєстровано на нового власника ОСОБА_7 на підставі довідки-рахунку, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу СХТ 602697 від 18.11.2015 року, що підтверджується довідкою № 31/4-1241-738 від 25 травня 2016 року, виданою Територіальним сервісним центром № 1241 Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області Міністерства внутрішніх справ України (а.с. 14).

З показань свідків судом встановлено, що ОСОБА_3 виплачував за ОСОБА_1 кредит за автомобіль Skoda Fabia Elegance, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, серійний номер ТМВDС45J38В501935, передаючи грошові кошти для оплати чергових платежів ОСОБА_5, який вносив грошові кошти у банк в рахунок оплати кредиту. Вказан факти визнавалися також самим позивачем.

При цьому судом встановлено, що між ОСОБА_3 та родиною ОСОБА_5 була домовленість, що після погашення кредиту спірний автомобіль перейде у власність ОСОБА_3, та ОСОБА_1 здійснить офіційне відчуження спірного автомобіля на користь ОСОБА_3 у спосіб, незаборонений законом, а до того часу спірним автомобілем буде користуватись ОСОБА_3 на підставі довіреності.

Показаннями допитаних у якості свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було встановлено, що ОСОБА_3, за домовленістю між ним та родиною ОСОБА_5, у період з 2009 року по 2014 рік передавав ОСОБА_1 та ОСОБА_5 грошові кошти в якості плати за автомобіль згідно з графіком погашення кредиту, оскільки між ними було досягнуто згоди про те, що у випадку виплати ним грошових коштів за кредитним договором ОСОБА_1, автомобіль буде переданий йому і він зможе ним розпоряджатися на свій власний розсуд як повноцінний власник.

При цьому суд критично ставиться до показань допитаної у якості свідка ОСОБА_1 про те, що вона вважала, що видає доручення виключно на право керування належним їй спірним автомобілем, та домовленості з ОСОБА_3 про продаж йому автомобілю після повної виплати ним кредиту між ними не було, оскільки згідно висновку судово-психіатричного експерта № 42 від 21 березня 2017 року ОСОБА_1 за своїм психічним станом на теперішній час не може у повній мірі розуміти значення своїх дій та керувати ними, не може сприймати обставини, які мають значення для справи, у звязку з чим суд не бере до уваги надані нею показання у якості доказу по справі.

За таких обставин суд вважає встановленим той факт, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 фактично виникли цивільно-правові відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу, оскільки ОСОБА_1 передала ОСОБА_3 автомобіль, а останній зобовязався сплачувати за нього грошові кошти, які сплатив у повному обсязі.

Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивачем було зазначено, що на час видачі довіреності 27 листопада 2014 року на імя відповідача ОСОБА_3, позивач мала діагноз рекурентний депресивний розлад з частими епізодами важкої депресії та нестійкими ремісіями, важкий депресивний епізод з психотичними симптомами, у звязку з чим вона не розуміла значення своїх дій та вважала, що видає доручення виключно на право керування належним їй спірним автомобілем, а відповідач ОСОБА_3 скористався станом її здоровя та отримав доручення на право розпорядження спірним автомобілем, у звязку з чим, серед іншого, просила визнати недійсним доручення на право розпоряджатися автомобілем Skoda Fabia Elegance, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, серійний номер ТМВDС45J38В501935, посвідчене приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9 від 27 листопада 2014 року, реєстр № 839, від імені ОСОБА_1 на імя ОСОБА_3.

Вирішуючи питання про наявність правових підстав для визнання довіреності недійсною суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України однією із загальних вимог, дотримання якої необхідно для дійсності правочину, є вимога щодо волевиявлення учасника правочину, яке повинно бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Судом встановлено та визнавалося сторонами, що позивач за станом свого здоровя у передбаченому законодавством порядку недієздатною не визнавалась.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Під час розгляду справи за клопотанням представника позивача ухвалою суду від 23 листопада 2016 року було призначено судово-психіатричну експертизу.

Відповідно до п. 14 постанови Пленуму ВСУ від 30. 05. 1997 № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» судово-психіатрична експертиза призначається, коли вирішення кримінальної або цивільної справи залежить від визначення психічного стану особи на час вчинення нею певного діяння (бездіяльності) чи укладення угоди за наявності сумнівів щодо її спроможності усвідомлювати значення своєї поведінки внаслідок психічної хвороби або тимчасового розладу душевної діяльності.

Ознаками такої поведінки можуть бути невмотивовані, неадекватні чи неконтрольовані дії особи в момент вчинення протиправного діяння або в процесі провадження у справі, а так само при укладенні цивільно-правової угоди.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 42 від 21 березня 2017 року ОСОБА_1 на момент складення довіреності від 27 листопада 2014 року виявляла та на теперішній час виявляє ознаки хронічного психічного захворювання у формі рекурентного депресивного розладу. За своїм психічним станом ОСОБА_1 не могла у повній мірі розуміти значення своїх дій та керувати ними в момент видачі довіреності 27 листопада 2014 року. За своїм психічним станом на теперішній час вона також не може у повній мірі розуміти значення своїх дій та керувати ними, не може сприймати обставини, які мають значення для справи (а.с. 107-109).

Згідно правової позиції Верховного суду України висловленої ним у Постанові № 6-9цс12 від 29 лютого 2012 року зазначено, що підставою для визнання правочину недійсним по ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях (частина 4 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України).

За таких обставин очевидним є висновок про те, що визнання недійсним правочину на підставі частини 1 статті 225 ЦК України можливо лише за умов встановлення абсолютної неспроможності особи в момент укладення угоди розуміти значення своїх дій або керувати ними, і висновок експерта про те, що особа яка вчиняла правочин, не у повній мірі могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, не може бути підставою для визнання такого правочину недійсним.

З висновку судово-психіатричного експерта № 42 від 21 березня 2017 року, вбачається, що проведеною у справі експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність позивача ОСОБА_1 розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджено, що на час видачі довіреності 27 листопада 2014 року ОСОБА_1 за своїм психічним станом не могла у повній мірі розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Експерт ОСОБА_10, допитаний в судовому засіданні, висновок експертизи підтримав, та на запитання суду повідомив, що надати категоричну відповідь, яка б свідчила про абсолютну неспроможність позивача ОСОБА_1 розуміти значення своїх дій та керувати ними під час видачі довіреності на імя ОСОБА_3, він не може, а висновок експерта не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім, того експерт на запитання суду зазначив, що визначити у якій частині ОСОБА_1 на час видачі довіреності не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, а у якій частині вона могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, експерти під час проведення експертизи встановити не могли, тому і прийшли до такого висновку, про її обмежену спроможність в момент видачі довіреності розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Суд вважає, що не є достатнім встановлення факту наявності у особи психічних розладів, які позбавляли її можливості повною мірою розуміти значення своїх дій та можливості керувати ними в момент укладення договору, що саме по собі не є підставою для визнання складеної в такому стані довіреності недійсною з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Судом розяснювалось сторонам право заявити клопотання про повторне призначення судово-психіатричної експертизи, однак цим правом сторони не скористались та відповідне клопотання не заявили.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно показань третьої особи ОСОБА_5, та відповідача ОСОБА_3, допитаних в судовому засіданні в якості свідків, ОСОБА_1 в день видачі довіреності на імя ОСОБА_3, а саме 27 листопада 2014 року, поводила себе звичайно, як завжди та в її діях не вбачалося невмотивованих, неадекватних чи неконтрольованих дій. Вказані обставини підтвердила також і сама позивач.

Також, судом встановлено, що довіреність на імя ОСОБА_3, яка була видана ОСОБА_1 27 листопада 2014 року, реєстровий номер 839, була посвідчена нотаріально, а саме приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9

Згідно ст. 44 Закону України «Про нотаріат» під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом або іншими документами, передбаченими статтею 43 цього Закону (крім посвідчення водія, особи моряка, інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, виданого за місцем роботи фізичної особи), які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. У разі потреби нотаріусу надається довідка про те, що особа не страждає на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними.

Тобто законом передбачено, що лише у разі потреби та виникнення у нотаріуса сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності особи, нотаріусу надається відповідна довідка. Зазначені категорії є оціночними и визначаються нотаріусом у кожному конкретному випадку в залежності від тих чи інших обставин.

Оскільки приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9 було посвідчено довіреність від 27 листопада 2014 року від імені ОСОБА_1 на імя ОСОБА_3, суд приходить до висновку, що у нотаріуса при посвідченні даної довіреності не виникало підстав вважати, що ОСОБА_1 не має необхідний обсяг цивільної дієздатності для укладення даного правочину.

У звязку з вищевикладеним, проаналізувавши всі наявні у справі докази, суд приходить до переконливого висновку, що на підтвердження факту неспроможності у повній мірі розуміти значення своїх дій та керувати ними, під час видачі довіреності 27 листопада 2014 року, позивачем не надано суду належних, допустимих та переконливих доказів, у звязку з чим підстав для визнання вказаної довіреності недійсною суд не вбачає.

Статтею 1 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскільки судом не встановлено підстав для визнання недійсною довіреності від 27 листопада 2014 року, виданої ОСОБА_1 на імя ОСОБА_3 на право розпоряджатися (продавати, обміняти, передати в оренду, позичку тощо), а також керувати автомобілем марки Skoda Fabia Elegance, тип легковий комбі-В, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, номер шасі (кузов, рама) ТМВDС45J38В501935, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання другої довіреності від 20.04.2015 року (виданої в порядку передоручення) та договору купівлі-продажу (довідки-рахунку) автомобіля недійсними, та скасування свідоцтва про реєстрацію права власності на автомобіль, оскільки вони є похідними від первинних позовних вимог про визнання цієї довіреності недійсною.

Підсумовуючи все вищенаведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, переконливість, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином судовий збір та судові витрати по справі підлягають віднесенню на сторону Позивача.

На підставі ст.ст. 11, 15, 203, 214, 215, 225, 237, 244 ЦК України, ст. 44 Закону України «Про нотаріат», та керуючись ст.ст. 1, 3, 10, 11, 57-61, 88, 145, 212-215, 218 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: приватний нотаріус ОСОБА_8, приватний нотаріус ОСОБА_9, ОСОБА_5 про визнання доручення та договору купівлі-продажу недійсним відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.Л. Черкез