Єдиний унікальний номер 243/3587/17 Номер провадження 22-ц/775/1918/2017
Головуючий у 1 інстанції Сидоренко І.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2017 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Санікової О.С.

суддів Будулуци М.С., Канурної О.Д. ,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області в особі Словянського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди завданої бездіяльністю органів досудового розслідування

за апеляційною скаргою ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 11 жовтня 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 11 жовтня 2017 року, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області в особі Словянського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органів досудового розслідування, відмовлено, - та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 та стягнути з Державної казначейської служби України на її користь моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги представник ОСОБА_2 посилається на необґрунтованість рішення суду першої інстанції у звязку із неповним зясуванням судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального права. Зокрема, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не були в повній мірі досліджені матеріали кримінального провадження № 1595. Також на думку представника позивача судом першої інстанції помилково застосовані до спірних правовідносин норми Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», чим порушено права позивача, гарантовані ст. ст.3,27,56 Конституції України ст. ст. 1,2, Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини.

У судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Інші сторони у судове засідання апеляційного суду не зявились; про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином у відповідності із положеннями ст. 74 ЦПК України, про що свідчать телефонограми від 26 жовтня 2017 року № 4954, 4955, 4956, довідка про доставку електронного листа.

Від ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи у її відсутності.

У письмових запереченнях ГУНП в Донецькій області просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_4, яка відповідно до свідоцтва про смерть серії І-НО №788368 від 26.06.2014 року, померла 09.06.2014 року в м. Словянську Донецької області в результаті вогнепального поранення грудної клітки (травматичний гемопневмоторакс).

Згідно повідомлення Словянського відділення поліції Краматорського ВП ГУНП в Донецькій області від 19.02.2016 року 03.06.2014 року мав місце факт артилерійського обстрілу житлового приміщення будинку №44/1 по вул. Совхозній м. Словянська, в результаті якого були смертельно поранені ОСОБА_4 та ОСОБА_5, даний факт був внесений до журналу єдиного обліку №7042 від 03.06.2016 року і приєднаний до матеріалів єдиного реєстру досудових розслідувань за №1595 за п.1 ч.2 ст.115 КК України. В теперішній період часу продовжуються оперативно-пошукові заходи щодо встановлення свідків та очевидців скоєння кримінального правопорушення та встановлення безпосередньо особи, причетної до вчинення даного кримінального правопорушення.

09.03.2016 року ОСОБА_2 звернулась до Словянського відділення поліції Краматорського ВП ГУНП в Донецькій області з заявою про залучення її у якості потерпілої за вищевказаним кримінальним провадженням.

Згідно виписки із медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_2 перебувала на лікуванні у стаціонарі гінекологічного відділення КМУ «Міська лікарня №1» м. Краматорська з 03.08.2015 року по 10.08.2015 року.

Відповідно до листка непрацездатності, виданого КЛПЗ «Пологовий будинок м. Словянська» від 11.08.2015 року, ОСОБА_2 перебувала на лікарняному з 11.08.2015 року по 26.08.2015 року.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_2, задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження винної поведінки слідчих під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні, які б знаходилася у причинно-наслідковому зв'язку з негативними наслідками для позивача.

Такі висновки суду в основному є правильними.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме позовної заяви ОСОБА_2 спричинення їй моральної шкоди вона обґрунтовувала неспроможністю, неефективністю та бездіяльністю правоохоронних органів по розслідуванню кримінального правопорушення, встановленню винних у його скоєнні осіб для їх подальшого покарання, а також тим, що протягом майже трьох років з часу загибелі її матері органами досудового слідства не було докладено розумних зусиль для встановлення істини, як того вимагає стаття 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; з приводу загибелі її матері її жодного разу не було запрошено до Словянського відділення поліції та не залучено правоохоронними органами до кримінального провадження в якості потерпілої особи.

Розглядаючи зазначені позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції послався на положення ст. 1176 ЦК України, якою передбачено відшкодування державою шкоди у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду у випадку спричинення шкоди, завданої особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Проте, такими обставинами позивач ОСОБА_2 позовні вимоги не обґрунтовувала. Тому посилання суду першої інстанції на частину другу зазначеної статті є помилковим.

Разом з тим, відповідно до ч.6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Відповідно до розяснень, наданих у пунктах 2, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: - коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; - у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; - при порушенні зобовязань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобовязання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі зясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частиною 2 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст.ст. 1166,1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина,причинний зв'язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обовязок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Згідно з п. 3 розяснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Статтею 58 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Оскільки для наявності зобовязання по відшкодуванню шкоди відповідно до ст.ст. 1166, 1167, 1176 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв'язок між його діями та шкодою підлягають доказуванню на загальних підставах та є обовязком позивача (ст.ст. 10, 60 ЦПК України).

Проте, як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 просила стягнути моральну шкоду, спричинену бездіяльністю органу розслідування Словянського відділення поліції. При цьому позовних вимог про визнання неправомірною бездіяльність Словянського відділення поліції не заявляла.

А відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Стаття 56 Конституції України та стаття 1173 ЦК України, на які посилається позивачка, є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність вини не є обовязковою. Проте, цими нормами не заперечується обовязковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обовязковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факт неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб. При цьому факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення, вчинення дії чи бездіяльності органу державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має значення для справи про відшкодування шкоди. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення, що набрало законної сили або відповідне рішення посадових осіб органу державної влади вищого рівня.

Отже, виходячи із предмету заявлених ОСОБА_2 позовних вимог та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку з посиланням на положення статті 1167 ЦК України про безпідставність її позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги саме з огляду на зазначені норми матеріального права та розяснення, надані в постановах пленуму з цього питання висновки суду не спростовують.

Ніяких нових обставин, які не були предметом дослідження в суді першої інстанції та давали б підстави для проведення апеляційним судом переоцінки, зробленої судом першої інстанції, в апеляційному суді не наведено та нових доказів не надано.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якої на підставі договору діє ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 11 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: