У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДем'яносова М.В.,
суддів: Леванчука А.О., Ситнік О.М.,
Маляренка А.В., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Базис» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Базис» на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Базис» (далі - ПАТ «АКБ «Базис») звернулося до суду з указаним позовом, у якому зазначало, що 28 березня 2007 року між ним та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № 0328-1/СПЖ, згідно з яким останньому надано кредит у розмірі 25 тис. доларів США зі сплатою 15% річних за користування кредитом та строком повернення - до 26 березня 2012 року. У подальшому укладені додаткові угоди до кредитного договору: від 04 лютого 2009 року № 1, від 24 квітня 2009 року № 2, від 13 липня 2007 року № 3.

На забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором 28 березня 2007 року між банком та ОСОБА_6, ОСОБА_7 укладено договір іпотеки № 0328/і, згідно з яким останні передали в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. Проте ОСОБА_6 належним чином умов кредитного договору не виконував, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 10 593,22 доларів США.

Позивач просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 28 березня 2007 року № 0328-1/СПЖ у розмірі 167 039 грн 78 коп. звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_6 та ОСОБА_7; надати банку право продажу вказаної квартири та право на проведення усіх дій, пов'язаних з реалізацією предмета іпотеки, у тому числі на виготовлення оригіналів, дублікатів, копій правовстановлюючих документів та технічної документації.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «АКБ «Базис», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути частково задоволена.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, керувався тим, що останній платіж за кредитом ОСОБА_6 було проведено у серпні 2012 року, з позовом ПАТ «АКБ «Базис» звернулося до суду у вересні 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності, клопотання про його поновлення позивачем не було заявлено. Відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

Із таким висновком повністю погодитися не можна.

Судами встановлено, що 28 березня 2007 року між ПАТ «АКБ «Базис» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № 0328-1/СПЖ, згідно з яким останньому надано кредит у розмірі 25 тис. доларів США зі сплатою 15 % річних за користування кредитом та строком повернення - до 26 березня 2012 року. У подальшому укладені додаткові угоди до кредитного договору: від 04 лютого 2009 року № 1, від 24 квітня 2009 року № 2, від 13 липня 2007 року № 3.

На забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором 28 березня 2007 року між ПАТ «АКБ «Базис» та ОСОБА_6, ОСОБА_7 укладено договір іпотеки № 0328/і, згідно з яким останні передали в іпотеку банку належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

У вересні 2015 року ПАТ «АКБ «Базис» звернулося до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у зв'язку з тим, що зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_6 частково не виконані, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 10 593,22 доларів США.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності, суди не звернули увагу на наступне.

У пункті 2.1 кредитного договору зазначено, що як забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором банк приймає нерухоме майно згідно з договором іпотеки від 28 березня 2007 року № 0328/і (а. с. 6, 7).

Пунктами 3.3.3 та 3.3.4 договору іпотеки сторони погодили право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку і випадках, передбачених законодавством і даним договором.

Згідно з ч. 1 ст. 509, статтею 526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов'язання норми глави 50 «Припинення зобов'язання» ЦК України не передбачають.

При цьому відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.

Згідно зі ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов'язується із судовим захистом суб'єктивного права особи у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб'єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов'язаної особи.

У зобов'язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб'єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов'язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов'язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов'язку.

Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб'єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов'язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п'ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов'язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов'язання не визнає. Виконання боржником зобов'язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов'язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову у позові з підстави пропущення позовної давності, зобов'язання не припиняється.

Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов'язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п'ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом.

Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання (абзац другий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»). Натомість Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов'язанням.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

При ухваленні рішення суди попередніх інстанцій зазначені вимоги закону не врахували, та не перевірили чи виконані ОСОБА_6 або майновим поручителем зобов'язання за кредитним договором, а припинення зобов'язання відповідно до ч. 1 ст. 599 ЦК України можливе за умови його належного виконання, що проведено належним чином, відтак дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Враховуючи, що суди не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, порушення вимог матеріального та процесуального права призвело до ухвалення судових рішень, які не відповідають вимогам ст. ст. 212−214, 316 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості, що у силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 338, 345, 347 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Базис» задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:М.В. Дем'яносов
Судді: А.О. Леванчук
А.В. Маляренко
О.М. Ситнік
О.В. Ступак