Справа № 456/2397/17
Провадження № 2/456/1597/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

"17" серпня 2017 р. Стрийський міськрайонний суд Львівської області у складі:

головуючого: судді Шрамка Р. Т.

з участю секретаря: Панилик О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Стрию справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Галичина - Захід" до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання оголошеного страйку незаконним, -

встановив:

Позивач звернувся з позовом до відповідачів про визнання оглушеного страйку незаконним та в судовому засіданні пояснив, що 31.07.2017р. Протоколом №6 засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації ТзОВ "Галичина-Захід" прийнято рішення розпочати проведення страйку, а саме через 15 днів з дня отримання протоколу адміністрацією ТзОВ "Галичина-Захід".

На даний час на підприємстві страйкують 5 осіб, і позивач вважає даний страйк незаконним оскільки, порядок здійснення страйку встановлений Законом України "Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів).

Відповідно до даного Закону, вимоги працівників формуються і затверджуються загальними зборами (конференцією) найманих працівників або формуються шляхом збору підписів і вважаються чинними за наявності не менше половини підписів членів трудового колективу підприємства та визначають особу чи орган, які будуть представляти їх інтереси.

До адміністрації позивача двічі надходили вимоги, які були оформлені з порушеннями.

Зокрема відповідно до листа №6 від 09.06.2017р., який був отриманий 19.06.2017р. було висловлено прохання про надання відповіді на вимоги, які вказані в протоколі №5 від 15.05.2017р..

Друга вимога була передана 22.06.2017р. і адресована власнику ТзОВ "Галичина-Захід" Петеру Соренсену та була складена у формі листа, підписаного головою профспілкової організації ОСОБА_9.

Згідно даних ЄРДР власниками ТзОВ "Галичина-Захід" є Зитомір Холдинг А/С, Інвестиційний фонд для Центральної та Східної Європи та Нордік Інвайромент Файненс Корпорейшн тобто, дані вимоги подані з порушенням ст..4 Закону.

Також дані вимоги не можуть бути законними, так як згідно протоколу за них проголосувало 65 осіб, а станом на 01.05.2017р. на підприємстві працює 233 особи, таким чином за вимоги проголосувало менше половини трудового колективу підприємства.

Крім того, про виникнення трудового спору, орган, який представляє інтереси працівників, повинен був письмово повідомити органи виконавчої влади, місцевого самоврядування та Національну службу посередництва і примирення чого зроблено не було, а тому просить позов задоволити та судові витрати залишити за ними.

Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.. 224 ЦПК України, згідно з якими у разі неявки в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Відповідачі в судове засідання не з'явилися та не повідомили суд про причини своєї неявки, хоча про час та місце розгляду справи були належними чином повідомлені.

Суд вивчивши матеріали справи встановив, що відповідно до Протоколу №6 від 31.07.2017р засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації ТзОВ "Галичина-Захід" прийнято рішення розпочати проведення страйку через 15 днів з дня отримання протоколу адміністрацією ТзОВ "Галичина-Захід" (а.с.4).

Позивач не заперечив, що ними отримано даний протокол.

Відповідно до протоколу №6 засідання профспілкового комітету від 15.05.2017р. вбачається, що на підприємстві виник колективний трудовий спір.

З наведених протоколів вбачається, що протокол №5 стосується засідання профспілкового комітету і на ньому присутні члени профспілкого комітету, а відповідно до протоколу №6 присутні 65 осіб, хоча згідно штатного розпису на підприємстві працює 233 особи.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» вимоги найманих працівників на виробничому рівні формуються і затверджуються загальними зборами (конференцією) найманих працівників або формуються шляхом збору підписів і вважаються чинними за наявності не менше половини підписів членів трудового колективу підприємства, установи, організації чи їх структурного підрозділу. Разом із висуненням вимог збори (конференція) найманих працівників визначають орган чи особу, які будуть представляти їх інтереси. Вимоги найманих працівників, профспілки чи об'єднання профспілок оформляються відповідним протоколом і надсилаються роботодавцю або уповноваженій ним особі, організації роботодавців, об'єднанню організацій роботодавців.

Доказів того, що працівниками ТзОВ "Галичина-Захід" приймалось рішення про виникнення колективного трудового спору та здійснювалось формулювання вимог працівників та направлення роботодавцю відповідно до приписів ст. 4 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» суду надано не було.

Статтею 6 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» визначено, що колективний трудовий спір (конфлікт) виникає з моменту, коли уповноважений представницький орган найманих працівників, категорії найманих працівників, колективу працівників або профспілки одержав від роботодавця, уповноваженої ним особи, організації роботодавців, об'єднання організацій роботодавців повідомлення про повну або часткову відмову у задоволенні колективних вимог і прийняв рішення про незгоду з рішенням роботодавця, уповноваженої ним особи, організації роботодавців, об'єднання організацій роботодавців або коли строки розгляду вимог, передбачені цим Законом, закінчилися, а відповіді від роботодавця, уповноваженої ним особи, організації роботодавців, об'єднання організацій роботодавців не надійшло. Про виникнення колективного трудового спору (конфлікту) орган, який представляє інтереси найманих працівників або профспілки, зобов'язаний у триденний строк письмово проінформувати роботодавця, місцевий орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням підприємства та Національну службу посередництва і примирення.

Відповідно до наявних матеріалів справи, суду також не було надано доказів того, що про виникнення колективного трудового спору у триденний строк не поінформовано місцевий орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням підприємства та Національну службу посередництва та примирення на виконання вимог ст. 6 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)».

Відповідно до пункту «б» статті 22 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» незаконними визнаються страйки, оголошені без додержання найманими працівниками, профспілкою, об'єднанням профспілок чи уповноваженими ними органами положень статей 2, 4, 6 частин 1 і 5 статті 12, частин 1, 3 і 6 статті 19 цього Закону.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Право на страйк, як основоположне право особи, гарантоване статтею 11 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У справі «Трофимчук проти України» (28.10.2016, п.40-45) ЄСПЛ повторює, що втручання становитиме порушення статті 11 Конвенції, якщо воно не «передбачено законом», не переслідує одну або більше легітимних цілей, передбачених пунктом 2, та не є «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення цих цілей (див. згадане вище рішення у справі «ОСОБА_11 проти Росії» (Sergey Kuznetsov v. Russia), п. 37). Суд зазначає, що заявниця оскаржила законність свого звільнення у національних судах, стверджуючи, зокрема, що вона не повинна була бути покарана за свою відсутність на робочому місці 3 березня 1999 року. Суди відхилили скарги заявниці, встановивши, що звільнення відповідало національному трудовому законодавству. Незважаючи на висновки судів стосовно згаданих вище аргументів заявниці, які не були точними та ясними, видається, що їхня позиція стосовно відсутності заявниці 3 березня 1999 року ґрунтувалась на тому, що така відсутність не мала прийнятного виправдання і, відповідно, це є порушенням трудової дисципліни. Суд не вбачає достатніх підстав не погодитись із застосуванням судами відповідного національного законодавства до обставин справи заявниці. Суд також зазначає, що українське законодавство передбачає право на страйк як один із засобів вирішення трудових спорів, який тягне тимчасове припинення роботи і встановлює порядок, відповідно до якого це право повинно здійснюватись. Ця процедура передбачає певні гарантії для працівників, включаючи імунітет від дисциплінарних заходів за участь у законному страйку. У цій справі заявниця брала участь в акції протесту проти свого роботодавця, що спричинило її відсутність на роботі протягом двох годин. Однак заявниця не дотрималась процедури страйку, викладеної у статті 19 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» від 3 березня 1998 року, і не стверджувала, що їй якимось чином завадили дотриматись її. Більш того, заявниця не заперечувала відповідність процедури, встановленої національним законодавством, вимогам статті 1 1Конвенції. У світлі вищевикладеного Суд вважає, що дисциплінарне стягнення було накладено на заявницю законно і, отже, втручання було «передбачено законом» у розумінні пункту 2 статті 11 Конвенції. Суд також вважає, що втручання мало «легітимну мету» захисту прав колишнього роботодавця заявниці відповідно до національного трудового законодавства.

Отже, з врахуванням практики ЄСПЛ, визнаючи конституційне право працівників ТзОВ "Галичина-Захід" на страйк, суд вважає, що недотримання порядку оголошення страйку, чітко регламентованого Законом України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)», є порушенням прав роботодавця на вжиття заходів щодо уникнення чи мінімізації негативних наслідків, спричинених страйком.

Таким чином, мають місце передбачені пунктом «б» статті 22 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» підстави для визнання страйку незаконним.

Статтею 23 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» також передбачено, що рішення суду про визнання страйку незаконним зобов'язує учасників страйку прийняти рішення про припинення або відміну оголошеного страйку, а працівників розпочати роботу не пізніше наступної доби після дня вручення копії рішення суду органові (особі), що очолює страйк.

Керуючись ст.ст.10, 58-61, 154, 209, 212, 214, 215, 218, 224 ЦПК України, Закон України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)», суд, -

вирішив:

Позов задоволити.

Визнати страйк, оголошений профспілковим комітетом первинної профспілкової організації Товариства з обмеженою відповідальністю "Галичина-Захід" відповідно до Протоколу №6 від 31.07.2017р., розпочатий 15.07.2016 року - незаконним.

Зобов'язати найманих працівників Товариства з обмеженою відповідальністю "Галичина-Захід", учасників страйку прийняти рішення про припинення оголошеного страйку та розпочати роботу не пізніше наступної доби після вручення копії рішення суду страйковому комітету.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Львівської області шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя: Р. Т. Шрамко