Справа № 364/68/17 Головуючий у І інстанції Моргун Г. Л.
Провадження № 22-ц/780/3154/17 Доповідач у 2 інстанції Лівінський С. В.
Категорія 46 27.06.2017
УХВАЛА

Іменем України

27 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді Лівінського С.В.

суддів: Березовенко Р.В.

Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання Спеней І.С.

розглянувши справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Київобленерго» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Київобленерго» на рішення Володарського районного суду Київської області від 28 квітня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача з вимогами усунути перешкоди у користуванні його земельною ділянкою та зобов'язати Публічне акціонерне товариство „ Київобленерго" демонтувати повітряну лінію електропередач, яка проведена до будинку, що розташований по АДРЕСА_1 Просив стягнути з відповідача судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він є власником будинку та земельної ділянки, яка розташована по пров. Волі, 3, смт Володарка, Володарського району, через яку пролягає повітряна лінія електропередач, що заважає йому вільно користуватися та створює додаткові перешкоди у користуванні власною земельною ділянкою.

Рішенням суду позовні вимоги задоволено.

Зобов'язано ПАТ «Київобленерго» усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, яка належить ОСОБА_3 шляхом демонтування повітряної лінії електропередач - відвідного проводу ПЛ- 0,4 кВ Л-2 від ЗТП 58 до будинку по АДРЕСА_1

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Відповідач ПАТ «Київобленерго» з рішенням суду не погодився та подав апеляційну скаргу. Просив рішення суду через порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи невідповідність висновків суду обставинам справи скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволені позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Районним судом встановлено, підтверджено матеріалами справи і сторонами не заперечується таке.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом з листопада 2015 року ОСОБА_3 є власником житлового будинку, який розташований за адресою:(пров. АДРЕСА_1

Позивачу на праві власності за тією ж адресою також належить земельна ділянка, площею 0,0694 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_1

Через зазначену земельну ділянку від ЗТП 58, опори № 11/91 до сусіднього будинку під АДРЕСА_2 проведено повітряну лінію електропередач, відповідного кабелю ПЛ- 0,4 кВ Л-2 .

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача ґрунтуються на вимогах Закону, тому є обґрунтованими.

При цьому, районний суд керувався положеннями статті 17 Загальної декларації прав людини, про те, що ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття власності чи «майна» за ст. 1 Першого протоколу Конвенції тлумачиться дуже широко, охоплює цілу низку інтересів економічного характеру. За рішеннями Європейського суду з прав людини «майном» в розумінні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне і обґрунтоване очікування набуття майна або майнового права за укладеним договором.

Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 у справі «Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Статтею3 Цивільного кодексу України встановлено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Стаття 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Положеннями ст. ст. 316, 317, 321 Цивільного кодексу України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 319 ЦК України визначає що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Статтею 125 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 152 Земельного кодексу України встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю (ч.1).

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (ч. 2).

Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом способів ( ч.3).

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, суд першої інстанції, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Твердження апелянта, щодо безпідставності позову суперечать встановленим судом обставинам справи і вимогам Законодавства України.

Згідно зі ст. 76 Земельного кодексу України, землями енергетичної системи визнаються землі надані під електрогенеруючі об'єкти (атомні, теплові, гідроелектростанції, електростанції з використанням енергії вітру і сонця та інших джерел), під об'єкти транспортування електроенергії до користувача. Землі енергетичної системи можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Уздовж повітряних і підземних кабельних ліній електропередач встановлюються охоронні зони.

Згідно ч. 6 ст. 19 Закону України "Про електроенергетику", в охоронних зонах електричних мереж, а також інших особливо важливих об'єктів електроенергетики діють обмеження, передбачені законодавством України щодо використання земель.

Відповідно ч. 2 п. 4 Правил охорони електричних мереж, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 209 від 04.03.1997, у межах охоронних зон землі у їх власників та користувачів не вилучаються, а використовуються з обмеженнями, передбаченими цими Правилами. Підприємства, установи, організації та громадяни, яким надано у власність, постійне або тимчасове користування земельні ділянки, де знаходяться об'єкти електричних мереж, зобов'язані вживати належних заходів до збереження зазначених об'єктів.

Згідно п. 5 вищезазначених Правил, охоронні зони електричних мереж встановлюються уздовж повітряних ліній електропередачі у вигляді земельної ділянки і повітряного простору, обмежених вертикальними площинами, що віддалені по обидві сторони лінії від крайніх проводів за умови невідхиленого їх положення на відстані 10 метрів для повітряних ліній напругою до 20 кВ.

Обмеження прав на землю встановлено главою 18 Земельного кодексу України.

Так, поняття обмеження у використанні земельних ділянок, обтяження прав на земельну ділянку визначено ст. 110 Земельного кодексу України, згідно з положеннями якої на використання власником земельної ділянки або її частини може бути встановлено обмеження. Право власності на земельну ділянку може бути обтяжено правами інших осіб (ч. 1). Перехід права власності на земельну ділянку не припиняє встановлених обмежень, обтяжень (ч. 2).

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 111 Земельного кодексу України, обтяження прав на земельну ділянку встановлюється законом або актом уповноваженого на це органу державної влади, посадової особи, або договором шляхом встановлення заборони на користування та/або розпорядження, у тому числі шляхом її відчуження(ч. 1). Законом, прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами, договором, рішенням суду можуть бути встановлені такі обмеження у використанні земель: а) умова розпочати і завершити забудову або освоєння земельної ділянки протягом встановлених строків; б) заборона на провадження окремих видів діяльності; в) заборона на зміну цільового призначення земельної ділянки, ландшафту; г) умова здійснити будівництво, ремонт або утримання дороги, ділянки дороги; ґ) умова додержання природоохоронних вимог або виконання визначених робіт; д) умови надавати право полювання, вилову риби, збирання дикорослих рослин на своїй земельній ділянці в установлений час і в установленому порядку.

Частиною 3 цієї статті Земельного кодексу України, визначено, що обтяження прав на земельні ділянки (крім обтяжень, безпосередньо встановлених законом) підлягають державній реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у порядку, встановленому законом. Обмеження у використанні земель (крім обмежень, безпосередньо встановлених законом та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами) підлягають державній реєстрації в Державному земельному кадастрі у порядку, встановленому законом, і є чинними з моменту державної реєстрації. Обмеження у використанні земель, безпосередньо встановлені законами та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами, є чинними з моменту набрання чинності нормативно-правовими актами, якими вони були встановлені (ч. 4).

Крім того, частиною п'ятою статті 111 Земельного кодексу України встановлено, що відомості про обмеження у використанні земель зазначаються у схемах землеустрою і техніко-економічних обґрунтуваннях використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектах землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об'єктів, проектах землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь, проектах землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічній документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Відомості про такі обмеження вносяться до Державного земельного кадастру.

Згідно зі ст. 112 Земельного кодексу України, охоронні зони створюються: а) навколо особливо цінних природних об'єктів, об'єктів культурної спадщини, гідрометеорологічних станцій тощо з метою охорони і захисту їх від несприятливих антропогенних впливів; б) уздовж ліній зв'язку, електропередачі, земель транспорту, навколо промислових об'єктів для забезпечення нормальних умов їх експлуатації, запобігання ушкодження, а також зменшення їх негативного впливу на людей та довкілля, суміжні землі та інші природні об'єкти (ч. 1). Правовий режим земель охоронних зон визначається законодавством України (ч. 2).

У відповідності до положень ст. 114 Земельного кодексу України, санітарно-захисні зони створюються навколо об'єктів, які є джерелами виділення шкідливих речовин, запахів, підвищених рівнів шуму, вібрації, ультразвукових і електромагнітних хвиль, електронних полів, іонізуючих випромінювань тощо, з метою відокремлення таких об'єктів від територій житлової забудови(ч. 1). У межах санітарно-захисних зон забороняється будівництво житлових об'єктів, об'єктів соціальної інфраструктури та інших об'єктів, пов'язаних з постійним перебуванням людей (ч.2). Правовий режим земель санітарно-захисних зон визначається законодавством України (ч.3).

Приписами ст. 25 Закону України "Про землі енергетики і правовий режим спеціальних зони енергетичних об'єктів" визначено, що власникам і користувачам земельних ділянок, на які встановлено обмеження та обтяження, видається кадастровий план їх земельних ділянок з нанесеними межами спеціальних зон, а також письмовий перелік обмежень та обтяжень щодо використання земель у цих зонах.

Власники і користувачі земельних ділянок, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, підприємства, що експлуатують об'єкти енергетики, повинні вживати заходів щодо охорони об'єктів енергетики та дотримання встановлених обмежень та обтяжень у використанні земель у межах спеціальних зон, передбачених документацією із землеустрою.

Разом з тим, з інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно, та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (а. с. 14), витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а. с, а. с. 78-80 ), вбачається, що документація з землеустрою та кадастровий план спірної земельної ділянки будь-яких спеціальних зон, а також письмового переліку обмежень та обтяжень щодо її використання у цих зонах не містить.

В порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України відповідачем не доведено перед судом належними і допустимими доказами правових підстав, за яких ним розміщено (проведено) повітряну лінію електропередач - відвідного кабелю ПЛ-0,4кВ Л-2 від ЗТП 58, опори №11/91 до будинку по пров. АДРЕСА_1 через спірну земельну ділянку, що належить ОСОБА_3

Крім того, за повідомлення самого відповідача, станом на 9 грудня 2016 року проектні рішення щодо спірної ділянки ПЛ не збереглися (а. с. 11).

Тому, доводи апелянта про те, що спірний провід підключено не пізніше 2000 року до набуття позивачем права власності на земельну ділянку, який набув це право з встановленими законодавством України обмеженнями на її використання, а також що цей провід до будинку по АДРЕСА_1 знаходиться на законних підставах, а його демонтаж і перенесення можливе лише за заявою і за рахунок замовника, суперечить встановленим судом обставинам справи і наведеним вимогам Закону.

Не можуть бути визнані спроможними також і твердження апелянта про те, що відповідач по справі визначений судом неправильно, а рішенням порушуються права та охоронювані законом інтереси ОСОБА_4, оскільки умовами договору про користування електричною енергією № 200254658 від 9 жовтня 2013 року (п. 9) встановлено, що межа розподілу балансової належності та експлуатаційної відповідальності між вказаною особою та відповідачем встановлена на наконечниках спірного кабелю живлення.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права є безпідставними.

Інші твердження відповідача, зазначені в апеляційній скарзі, дублюють його заперечення проти позову, яким районний суд під час розгляду справи надав відповідну правову оцінку, також вони зводяться до аналізу наявних у справі доказів, встановлення та їх переоцінку і наведених висновків суду також не спростовують.

Щодо зміни найменування/типу відповідача, що відбулася вже після винесення судового рішення, то вони можуть бути враховані під час його виконання.

Тому, керуючись ч. 3 ст. 209, ст. ст. 218, 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 313-315, 317, 318, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Київобленерго» відхилити.

Рішення Володарського районного суду Київської області від 28 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів із дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя С.В. Лівінський

судді: Р.В. Березовенко

С.О. Журба