РІШЕННЯ

іменем України

01 листопада 2017 рокуСправа №451/989/17
Провадження № 2/451/480/17

Радехівський районний суд Львівської області

у складі головуючого-судді Мулявка О.В.

за участі секретаря судового засідання Кормилюк Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Радехів справу за позовом ОСОБА_1 до Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області про визнання права власності на спадкове майно, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася через свого представника ОСОБА_2 до Радехівського районного суду Львівської області з позовом до Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області про встановлення факту та визнання права власності на спадкове майно, зокрема встановити факт належності правовстановлюючих документів, що Державний акт на право приватної власності на землю серії І-ЛВ № 059300, виданий Радехівською райдержадміністрацією Ради народних депутатів Львівської області 18 вересня 1998 року на ОСОБА_3, належить ОСОБА_4 та визнати за ОСОБА_1 право власності на земельні ділянки площею 1,9868 га (діл.1 1,2196 га, кадастровий номер: :06:000:0877; діл.2 - 0,5561 га, кадастровий номер::08:000:0877; діл.3 0,2111 га, кадастровий номер: :06:000:1568), які виділені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташовані на території Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5, яка померла 03 грудня 2011 року.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача вказує, 09 грудня 1999 року в селі Стоянів Радехівського району Львівської області померла баба позивача ОСОБА_4.

Як стверджує представник позивача після смерті ОСОБА_4, відкрилася спадщина. До складу спадкового майна, окрім іншого, входило право власності на земельні ділянки загальною площею 1,9868 га, (складається із ділянки 1 1,2196 га, кадастровий номер: :06:000:0877; ділянки 2 - 0,5561 га, кадастровий номер::08:000:0877; ділянки 3 0,2111 га, кадастровий номер: :06:000:1568), що виділені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташовані на території Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області і, які належали спадкодавцю ОСОБА_3 згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЛВ №059300 виданого 18.09.1998 року, Радехівською райдержадміністрацією Ради народних депутатів та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №2818.

На випадок своєї смерті ОСОБА_3 20 листопада 1999 року зробила розпорядження у вигляді заповіту, посвідченого секретарем виконавчого комітету Стоянівської сільської ради народних депутатів Радехівського району Львівської області та зареєстрованого в реєстрі №41. Згідно змісту даного заповіту, окрім іншого, ОСОБА_3 все майно, де б воно не було і з чого не складалося і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона матиме право за законом спадкодавець заповіла ОСОБА_5, яка доводилася рідною дочкою спадкодавця.

Спадкового договору на будь-яке своє майно ОСОБА_3 не укладала. Даний заповіт не був предметом оскарження, не був визнаний не дійсним як односторонній правочин за рішенням суду, яке набрало законної сили. Також даний заповіт не скасовувався заповідачем шляхом видачі нового заповіту.

Представник позивача зазначає, що спадщину після смерті спадкодавця за заповітом прийняла ОСОБА_5, як спадкоємець за заповітом, шляхом фактичного в управління та володіння спадковим майном. Дана обставина підтверджується довідкою виданою Стоянівською сільською радаю Радехівського району Львівської області.

Як стверджує представник позивача, мати позивача після смерті ОСОБА_4, 10 грудня 1999 року, своїх спадкових прав на вищезгадане нерухоме майно не оформила та померла 03 грудня 2011 року, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть серії І-СГ №260941 від 03 грудня 2011 року.

На випадок своєї смерті ОСОБА_5 29 листопада 2011 року зробила розпорядження у вигляді заповіту, посвідченого секретарем виконавчого комітету Стоянівської сільської ради народних депутатів Радехівського району Львівської області та зареєстрованого в реєстрі за №170. Згідно змісту даного заповіту, окрім іншого, ОСОБА_5 все майно, де б воно не було і з чого не складалося і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона матиме право за законом спадкодавець заповіла ОСОБА_1, яка доводилася рідною дочкою спадкодавця.

Спадкового договору на будь-яке своє майно ОСОБА_5, не укладала. Даний заповіт не був предметом оскарження, не був визнаний недійсним як односторонній правочин за рішенням суду, яке набрало законної сили. Також даний заповіт не скасовувався заповідачем шляхом видачі нового заповіту.

Представник позивача зазначає, що спадщину після смерті спадкодавця за заповітом прийняла ОСОБА_1, як спадкоємець за заповітом, шляхом постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Дана обставина підтверджується довідкою відповідача.

Однак, наразі позивач не може оформити за собою право власності на вищезазначене спадкове майно в нотаріуса шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину. Причиною відмови нотаріуса у вчиненні відповідних нотаріальних дій є те, що у згаданому правовстановлюючому документі на земельну ділянку імя спадкодавця зазначено саме як «Євдокія» в той час, як відповідному свідоцтві про смерть імя спадкодавця вже зазначено саме як «Єва».

Із посиланням на норми матеріального та процесуального права, зазначає, що за захистом своїх прав вимушений звертатися до суду.

Представник позивача просить суд ухвалити рішення, яким встановити факт, що належності правовстановлюючих документів, що Державний акт на право приватної власності на землю серії І-ЛВ № 059300, виданий Радехівською райдержадміністрацією Ради народних депутатів Львівської області 18 вересня 1998 року на ОСОБА_3, належить ОСОБА_4 та визнати за ОСОБА_1 право власності на земельні ділянки площею 1,9868 га (діл.1 1,2196 га, кадастровий номер: :06:000:0877; діл.2 - 0,5561 га, кадастровий номер::08:000:0877; діл.3 0,2111 га, кадастровий номер: :06:000:1568), які виділені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташовані на території Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5, яка померла 03 грудня 2011 року.

Позивач до суду не зявився, хоча був належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, про причини своєї неявки суду не повідомив.

Представник позивача до суду не зявився, однак, подав суду письмову заяву, в якій просив розгляд справи по суті спору здійснювати за його відсутності, позовні вимоги підтримує (а.с.59).

Відповідач правом направити у судове засідання свого представника не скористався, причин неявки до суду свого представника суду не повідомив. Проте подав суду письмову заяву, в якій просив розгляд справи здійснювати за відсутності його представника (а.с.36).

Суд вважає, що неявка сторін та їх представників, повідомлених належним чином про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглянути таку заяву по суті за наявними у справі матеріалами

У звязку з неявкою до суду осіб, які беруть участь у справі, суд вважає за необхідне провести розгляд даної справи за наявними у ній матеріалами, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи на предмет належності та допустимості доказів, вважає, що заявлений у даній справі позов підлягає до задоволення повністю з наступних підстав.

Судом встановлено, що 09 грудня 1999 року померла ОСОБА_4 (а.с.8).

Відповідно до п.1 постанови пленуму Верховного Суду України від 30 травня 20008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, законами України від 2 вересня 1993 року №3425-XII «Про нотаріат», від 23 червня 2005 року №2709-IV «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року.

Таким чином, на думку суду, спірні правовідносини щодо спадщини, яка відкрилась внаслідок смерті ОСОБА_4, регулюються чинним на той час Цивільним кодексом Української РСР.

Судом встановлено, що до складу спадщини, яка залишилася після смерті спадкодавця входило також право власності на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 1,9868 га ( діл.1 1,2196 га, кадастровий номер: :06:000:0877; діл.2 - 0,5561 га, кадастровий номер::08:000:0877; діл.3 0,2111 га, кадастровий номер: :06:000:1568), розташованих на території Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області. Право власності спадкодавця на дане нерухоме майно підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії І-ЛВ № 059300, виданого Радехівською райдержадміністрації Радою народних депутатів 18 вересня 1998 року Радехівського району Львівської області (а.с.44-58).

Судом констатовано, що відповідно до копії свідоцтва про смерть серії І-СГ №159989 ОСОБА_4, померла правильно значиться, як ОСОБА_4 (а.с.8).

Поряд з цим, у Державному акті на право приватної власності на землю серії І-ЛВ № 059300 відображено, що земельні ділянки загальною площею 1,9868га, що виділені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва передані у приватну власність ОСОБА_3(а.с.9).

Окрім наведеного, обставини, що ОСОБА_3, яка померла 09 грудня 1999 року є бабою ОСОБА_1 і те, що імя померлої значиться, як ОСОБА_4, у судовому засіданні стверджується іншими доказами, не довіряти показам яких у суду підстав не має (а.с.11-12,13-14).

Відповідно до ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Із змісту ч.1 ст.534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Відповідно до вимог статей 548 та 549 ЦК УРСР (був чинним на момент виникнення правовідносин) спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців із дня її відкриття вчинив одну з дій, передбачених цією статтею: фактично вступив в управління або володіння спадковим майном чи подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Тобто, фактичне прийняття протягом зазначеного строку частини спадкового майна свідчить про прийняття спадщини в цілому.

Судом встановлено, що спадщину після смерті спадкодавця за заповітом прийняла ОСОБА_5, як спадкоємець за заповітом, шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном.

Дана обставина підтверджується довідкою виданою Стоянівською сільською радою Радехівського району Львівської області(а.с.15).

Судом встановлено, мати позивача після смерті ОСОБА_4, 10 грудня 1999 року, своїх спадкових прав на вищезгадане нерухоме майно не оформила та померла 03 грудня 2011 року, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть серії І-СГ №260941 від 03 грудня 2011 року(а.с.10).

Відповідно, на думку суду, спірні правовідносини щодо спадщини, яка відкрилась внаслідок смерті ОСОБА_5, регулюються чинним Цивільним кодексом України.

Відповідно до ч.1 ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У відповідності до ч.1 ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ч.1 ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частинами 1, 2 ст.1220 Цивільного кодексу України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

В силу вимог частин 1, 2 статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна.

В силу вимог ч.2 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.1233 ЦК України передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Судом встановлено, що спадкодавець за свого життя склав заповіт(а.с.12).

Згідно змісту даного заповіту, окрім іншого, ОСОБА_5 все майно, де б воно не було і з чого не складалося і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона матиме право за законом спадкодавець заповіла ОСОБА_1, яка доводилася рідною дочкою спадкодавця.

Таким чином при наявності заповідального розпорядження, суд приходить до висновку, що спадкування позивачем відбувається за заповітом.

Матеріали даної справи не містять будь-яких доказів визнання такого заповіту недійсним в судовому порядку чи подальшого скасування такого заповіту заповідачем шляхом видачі нового заповіту. Зміст заповіту також не дає підстав вважати, що позивач, як спадкоємець за заповітом, був позбавлений спадкодавцем, як заповідачем, спадщини.

Вимогами частин 1 і 2 ст.1225 ЦК України визначено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.

В силу вимог ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частини 1 статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

З матеріалів справи вбачається, що позивач на момент відкриття спадщини проживав разом із спадкодавцем (а.с.14), а відтак позивач вважається спадкоємцем, який прийняв спадщину у встановлений законом строк і належним чином.

Наявність інших спадкоємців, яким належить обовязкова частка у спадщині, або ж які прийняли спадщину у встановлений законом строк і належним чином, судом не було встановлено.

Відповідно, суд вважає, що Стоянівська сільська рада Радехівського району Львівської області, як орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, є належним відповідачем у даній справі з огляду на характер спірних правовідносин та підстави заявленого позову.

Судом констатовано відсутність заперечень представника відповідача, який підписав заяву про розгляд справи без участі представника Стоянівської сільської ради (а.с.36), та у вказаній заяві не вказав жодних заперечень щодо позовних вимог.

Приймаючи до уваги вищенаведене, позиції з цього приводу, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги сторони щодо встановлення факту та визнання права власності в порядку спадкування є законними та обґрунтованими і, відповідно такими, що підлягають до задоволення.

У розумінні вимог ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути із відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати.

Керуючись ст.ст.10,11,60,88,174,209-212,215,256 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задоволити.

Встановити факт, що Державний акт на право приватної власності на землю серії І-ЛВ №059300, виданий Радехівською райдержадміністрацією Радою народних депутатів Львівської області 18 вересня 1998 року на ОСОБА_3, належить ОСОБА_4.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельні ділянки загальною площею 1,9868 га ( діл.1 1,2196 га, кадастровий номер: :06:000:0877; діл.2 - 0,5561 га, кадастровий номер::08:000:0877; діл.3 0,2111 га, кадастровий номер: :06:000:1568), що розташовані на території Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5, яка померла 03 грудня 2011 року.

Стягнути зі Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області (с.Стоянів, вул.Стуса,1 Радехівського району Львівської області) на користь ОСОБА_1, жительки с.Стоянів, вул.Шашкевича,29 Радехівського району Львівської області 1126 гривень 27 копійок понесених нею судових витрат.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Львівської області через Радехівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ГоловуючийОСОБА_6