Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської областівід 31 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_3звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 25 листопада 2005 року він уклав шлюб з ОСОБА_5 03 вересня 2009 року від даного шлюбу народився син ОСОБА_3. 26 березня 2014 року шлюб між сторонами розірвано. Більше року син проживає разом з позивачем, для ОСОБА_3 створені гарні умови проживання. Дитина відвідує дошкільний навчальний заклад. Більше року відповідачка дитиною не опікується, не спілкується з сином, участі у його утриманні і вихованні не приймає. Дитина бажає проживати з батьком та не бажає проживати з матір'ю.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просив визначити місце проживання ОСОБА_6 за місцем проживання позивача.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської областівід 31 жовтня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що малолітній ОСОБА_3 може бути розлучений з відповідачем лише за тих виключних обставин, коли передача його для проживання з матір'ю створює реальну загрозу життю і здоров'ю дитини, а таких обставин судом не встановлено.

Проте з такими висновками судів повністю погодитися не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували в шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після припинення сімейних відносин з грудня 2013 року та розірвання шлюбу у судовому порядку 26 березня 2014 року син залишився проживати з відповідачем.

12 березня 2015 року відповідач забрав дитину до себе, де вона і проживає.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 липня 2015 року відібрано дитину від батька і передано матері.

Примусове виконання вказаного вище рішення суду відкладено, а у подальшому ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 лютого 2016 року виконання цього рішення відстрочено на три місяці з дня набрання законної сили цією ухвалою.

За місцем проживання кожного з батьків створені належні умови проживання для дитини.

Відповідачі мають самостійний дохід, позитивно характеризуються, обмежень за станом здоров'я для проживання разом з дитиною не мають.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

За змістом ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що ОСОБА_3 з 12 березня 2015 року проживає з ним з власної волі, оскільки він проявляє турботу та належний догляд. Разом з тим, відповідачка вчиняє сварки, не турбується дитиною та не спілкується з ним. Крім того, соціально-психологічним висновком було підтверджено, що відносини дитини з матір'ю є конфліктними.

ОСОБА_3 також вказував, що з метою виконання рішення суду про передачу дитини матері він звернувся до служби у справах дітей, в якій просив провести відібрання ОСОБА_3 з відділом Державної виконавчої служби професійно, без травмування дитячої психіки та за участі психолога, проте добровільна передача, призначена державним виконавцем на 07 серпня 2015 року, так і не відбулася через те, що ОСОБА_4 не з'явилась. Враховуючи викладене, державний виконавець звернувся до суду із клопотанням про відстрочення виконання рішення суду про відібрання дитини від батька. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 липня 2015 року відстрочено виконання рішення суду про відібрання дитини на три місяці до проведення психологічної роботи з батьками та дитиною.

Проте, суди на вищевикладені доводи позивача уваги не звернули, не спростували їх належними та допустимими доказами, не виклали у мотивувальній частині судового рішення обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно зі ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Стаття 8 Конвенції включає як право батьків на вжиття заходів для повернення дитини, так і обов'язок національних органів влади вживати такі заходи. Зазначене застосовується не лише у справах, пов'язаних із обов'язковим відібранням дітей на державне утримання та вжиттям заходів соціального захисту, а також у справах, у яких між батьками та іншими членами сім'ї дитини виникає спір щодо спілкування з дитиною та її проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хокканен проти Фінляндії» від 23 вересня 1994 року та у справі «Фуска проти Румунії» від 13 липня 2010 року).

Більше того, таке спілкування, а також його характер та обсяг обумовлюватимуться обставинами кожної справи та зрештою визначатимуться з урахуванням основних інтересів дитини. Незважаючи на те, що національні органи влади зобов'язані максимально сприяти такій взаємодії, будь-який обов'язок застосування примусу з цих питань має бути обмежено, оскільки мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам за статтею 8 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Йохансен проти Норвегії» від 07 серпня 1996 року).

Крім того, презумпція на користь матері в справах щодо дітей, яка покладена в основу оскаржуваних судових рішень, не підтверджується на рівні ООН, що випливає з Декларації або прецедентної практики Європейського Суду, а також не відповідає позиції Ради Європи та більшості держав - членів Ради Європи.

Декларація ООН, на яку посилався суд першої інстанції, як на підставу у відмови в задоволенні позовних вимог, не є юридично обов'язковим документом. Вона стала основою для розробки Конвенції ООН про права дитини 1989 року, яка, навпаки, є юридично обов'язковим міжнародним договором. Однак в підготовчих матеріалах до цієї Конвенції чітко показано, що положення, що стосується «відділення дитини від матері тільки у виняткових обставинах», існувало тільки на початковому етапі процесу розробки.

Разом з тим, принцип «найкращих інтересів дитини», що випливає також і з Декларації, є пріоритетним при вирішенні справ даної категорії.

Крім того, вирішальним у вказаній справі повинно бути питання щодо того, чи вжито органом влади необхідних дій і заходів для сприяння налагодженню відносин дитини з батьками, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини.

Таким чином, суди попередніх інстанцій всупереч вимогам статей 213, 214 ЦПК України на вищенаведені положення закону та обставини справи уваги не звернули, допустили суттєву неповноту у з'ясуванні обставин справи, не перевірили та не спростували належними та допустимими доказами доводи позивача, а тому дійшли передчасного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської областівід 31 жовтня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

О.В.Кафідова

І.М. Фаловська