Категорія 27Доповідач Панасюк О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі: головуючого судді Панасюка О.С., суддів Кучевського П.В., Марчук В.С., з участю секретаря судового засідання Топольської В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_2» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_2» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_3 про захист прав споживача та визнання договору частково недійсним за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_2» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_3 та представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 червня 2017 року,

встановила:

В жовтні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський ОСОБА_2» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_3 (далі ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_2», банк) звернулося в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, вказуючи, що 14 березня 2008 року між ВАТ «Всеукраїнський ОСОБА_2», правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_2», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 450, за яким банк надав кредит в розмірі 50 000 дол. США строком до 14 березня 2018 року, на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності.

ОСОБА_4 належним чином зобовязання за договором не виконував, у звязку з чим рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 17 грудня 2010 року з нього на користь ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_2» стягнуто заборгованість в розмірі 483 457 грн 26 к.

Це рішення він не виконав, крім того відповідно до умов договору триває нарахування процентів на суму боргу та штрафних санкцій.

24 листопада 2016 року банк подав заяву про уточнення позовних вимог, за якою просив стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за кредитом станом на 06 травня 2016 року, яка становить різницю між загальною сумою заборгованості та сумою, стягнутою за рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 17 грудня 2010 року, зокрема: заборгованість по процентах 45637,74 дол. США, що за курсом НБУ складало 1 146558 грн 04 к.; заборгованість за комісією по розрахунковому обслуговуванню 11 842 грн 25 к.; штраф за несвоєчасне погашення кредиту (неустойка) 75 295 грн 94 к.

05 квітня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, за яким, посилаючись на приписи ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» просив визнати недійсною, викладену у п. 1.4.1 кредитного договору умову про сплату позичальником щомісячної плати за обслуговування кредиту в розмірі 176 грн 75 к. (0,07 процентів від суми кредиту).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 червня 2017 року первісний позов ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_2» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором в розмірі 587311 грн 73 к. та 1378 грн 00 к. судового збору. У зустрічному позові ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційних скаргах ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_2» та ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просили: ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_2» змінити рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру процентів, стягнувши їх у повному обсязі, визначеному відповідно до розрахунку позивача, а ОСОБА_4 скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у позові ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_2» та задоволення його зустрічного позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; апеляційний суд досліджує лише ті докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

За змістом ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, судова колегія розглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 14 березня 2008 року сторони уклали кредитний договір № 450, за яким ВАТ «Всеукраїнський ОСОБА_2» надало ОСОБА_4 50 000 дол. США у тимчасове користування (до 14 березня 2018 року), на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності (а. с. 5, 8).

Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 17 грудня 2010 року задоволено позов ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_2», стягнуто з ОСОБА_4 заборгованість за цим договором в розмірі 483457 грн 26 к. Рішення набуло законної сили 27 грудня 2010 року (а. с. 11).

До тепер це рішення не виконане, а тому станом на 06 травня 2016 року заборгованість за кредитом становила 2706424 грн 66 к., з яких: заборгованість по тілу кредиту 47462,45 дол. США; проценти 677,09 дол. США; комісія за розрахункове обслуговування 14828 грн 56 к.; штраф за несвоєчасне погашення кредиту (неустойка) 75295 грн 94 к.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У справі, яка розглядається, встановлено, що кредитним договором передбачено сплату процентів позичальником за фактичний час користування кредитним коштами (п. 2.4.1.) та в разі порушення строків погашення кредиту або сплати процентів неустойку (штраф) (п. п. 4.4., 4.5.).

За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

За ст. 611 ЦК України в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору, можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє кредитодавця права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

До такого правового висновку, який згідно з ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для усіх судів України, прийшов Верховний Суд України у постанові від 21 вересня 2016 року (справа № 1252цс16).

Таким чином, оскільки судове рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 17 грудня 2010 року про стягнення кредитної заборгованості з боржника до тепер не виконане, то суд першої інстанції прийшов до правильного висновку відповідно до вимог зазначених норм матеріального права та пунктів 2.4.1., 4.4., 4.5. кредитного договору про те, що кредитодавець має право на стягнення процентів за користування кредитними коштами та пені до остаточного виконання вказаного судового рішення.

Так само суд правильно застосував до спірних правовідносин строк позовної давності.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Отже, сторони кредитного договору встановили строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі цього договору.

За змістом ч. 3 ст. 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в ст. ст. 252 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 6 листопада 2013 року (№ 6-116цс13), 19 березня 2014 року (№ 6-20цс14) та 18 червня 2014 року (№ 6-61цс14), 3 червня 2015 року (№ 6-31цс15).

У справі, яка переглядається, суд установив, що останній платіж за кредитом позичальник здійснив в травні 2009 року, в листопаді 2010 року кредитор звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за цим договором, який було задоволено рішенням Замостянського районного суду Вінницької області від 17 грудня 2010 року, яке до тепер не виконане.

Оскільки умовами кредитного договору (пункт 2.5.) установлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, ураховуючи, що у справі, яка переглядається, за пунктом 2.5. кредитного договору погашення кредиту (заборгованості за кредитом, процентами, винагородою) повинно здійснюватись позичальником частинами щомісячно згідно з графіком, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця) невиконання позичальником кожного із цих зобовязань.

Отже, аналізуючи умови кредитного договору та зміст зазначених правових норм, необхідно дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Отже, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про застосування до вимог первинного позову позовної давності, а саме: до вимог про стягнення заборгованості по процентах та заборгованості за розрахункове обслуговування загальний строк позовної давності три роки та до заборгованості по штрафу за несвоєчасне погашення кредиту (неустойки) спеціальний строк позовної давності в один рік з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Однак, всупереч розясненням, що містяться у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» суд не навів у мотивувальній частині рішення розрахунку, з якого він виходив при задоволенні грошових вимог, хоча й правильно обрахував проценти шляхом віднімання від загальної суми нарахованих процентів 56677,09 дол. США, суми процентів, нарахованих станом на жовтень 2013 року (за три роки до моменту звернення з цим позовом) 36001,73 дол. США, що становить 20675, 36 дол. США (538280 грн 93 к. за офіційним курсом НБУ станом 21 червня 2017 року), і так само заборгованість за розрахункове обслуговування (14824 грн 81 к. - 9349 грн 31 к. = 5479 грн 25 к.), а неустойки (штрафу) шляхом віднімання загальної його суми, нарахованої на день звернення до суду 75295 грн 94 к., від суми, нарахованої станом на жовтень 2015 року 31744 грн 39 к., що становить 43551 грн 55 к.

Також, відмовляючи у зустрічному позові ОСОБА_4 про визнання недійсною, викладеної у п. 1.4.1. кредитного договору умови про сплату позичальником щомісячної плати за обслуговування кредиту в розмірі 176 грн 75 к. (0,07 процентів від суми кредиту) суд першої інстанції послався на сплив трирічного строку позовної давності за цією вимогою, оскільки про порушення права ОСОБА_4 довідався з моменту укладення договору 14 березня 2008 року, а з позовом звернувся лише 5 квітня 2017 року.

Проте, у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2010 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам розяснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд відмовляє у їх задоволенні у звязку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав. Тобто, суд повинен був встановити які правовідносини сторін, виникли у звязку із укладенням спірного пункту договору, якими нормами матеріального права вони регулюються, зробити на підставі цього висновок про обґрунтованість цієї вимоги і лише після такого висновку застосувати наслідки спливу позовної давності.

Усуваючи ці порушення суду першої інстанції колегія суддів виходить із такого.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 26 червня 2008 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями ч. 5 ст. 11, ч. ч. 1, 2, 5, 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення п. п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Таким чином, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

До такого правового висновку прийшов Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року (справа № 6-1746цс16).

Отже, вимоги про визнання недійсною зазначеної умови договору кредиту ґрунтуються на вимогах закону, зокрема ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, за якими недійсним є правочин, зміст якого суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Ст. 261 ЦК України визначено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Представником банку заявлено про застосування строку позовної давності.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як обєктивні (сам факт порушення права), так і субєктивні (особа довідалася або повинна була довідатися про це порушення) моменти.

Обєктивних перешкод довідатись про порушення права укладенням оспорюваного п. 1.4.1. кредитного договору у ОСОБА_7 в момент укладення договору 14 березня 2008 року не існувало, а з позовом він звернувся лише в квітні 2017 року, тобто зі спливом строку позовної давності, то суд першої інстанції прийшов до правильного по суті висновку про відмову у його зустрічному позові

Таким чином, хоча суд і неправильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права та порушив норми процесуального права, однак правильно вирішив спір, а з урахуванням того, що внаслідок ухвалення колегією суддів свого рішення результат по суті спору не зміниться, рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_2» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_3 та представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий /підпис/ ОСОБА_8

Судді: /підпис/ ОСОБА_9

/підпис/ ОСОБА_10

Згідно з оригіналом ОСОБА_8