Єдиний унікальний номер 243/3620/17 Номер провадження 22-ц/775/1203/2017
Головуючий у 1-ій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Азевич В.Б.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого-судді Азевича В.Б.,

суддів: Жданової В.С., Краснощокової Н.С.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 державного майна України про стягнення індексації заборгованості по заробітній платі, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 08 червня 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 державного майна України про стягнення індексації заробітної плати.

Свої вимоги обґрунтував тим, що з 01 серпня 1996 року по 01 листопада 1999 року включно перебував у трудових відносинах з Відкритим акціонерним товариством «Содовий завод» (далі ВАТ «Содовий завод»).

У звязку з тим, що на підприємстві припинили виплачувати заробітну плату, він вимушений був звернутися за захистом своїх трудових прав до суду і рішенням Слов'янського міського суду від 12 жовтня 2000 року з ВАТ «Содовий завод» на його користь стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 1 932,42 грн. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 22 березня 2017 року з ВАТ «Содовий завод» на його користь стягнуто індексацію заробітної плати в розмірі 9 659,59 грн. Виконавчий лист за цим рішенням він надав ліквідаційній комісії ВАТ «Содовий завод» та він був прийнятий для виконання. 13 квітня 2017 року він отримав довідку ліквідатора, в якій зазначено про неможливість виконати рішення суду.

Посилаючись на те, що частка державної власності в ВАТ «Содовий завод» складає 100 %, позивач відповідно до ст. ст. 619, 625 ЦК України вважав, що ОСОБА_3 державного майна України несе субсидіарну відповідальність за невиконання боржником ВАТ «Содовий завод» зобовязання по цьому судовому рішенню, та просив на підставі положень Конституції України, статей 116, 117, 221, 232, 233, 237-1 КЗпП України стягнути з ОСОБА_3 державного майна України на його користь індексацію заборгованості по заробітній платі в сумі 9 659,59 грн.

Заочним рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 08 червня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, посилаючись на неправильність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Зазначає, що суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин положення ст. 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», згідно з якими відповідачем у справі є Держава Україна, а також положення ст. 619 ЦК України, якою передбачена субсидіарна відповідальність відповідача, оскільки державний пакет акцій обліковується у розмірі 100 % статутного капіталу ВАТ «Содовий завод», щодо якого відкрита ліквідаційна процедура.

Позивач ОСОБА_2 повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином, в судове засідання апеляційного суду не з'явився. Подав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_3 державного майна України в судове засідання апеляційного суду не з'явився, про час та місце розгляду справи відповідача повідомлено належним чином.

Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що законом не передбачена додаткова (субсидіарна) відповідальність ОСОБА_3 державного майна України поряд із відповідальністю ВАТ «Содовий завод», і який не є правонаступником товариства.

Зазначений висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Відповідно до частини 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у трудових відносинах з ОСОБА_3 державного майна України не перебував, а тому обовязок відповідача у даній справі виплатити йому заробітну плату відсутній відповідно до вказаних вище норм трудового законодавства.

Тому відсутні правові підстави покладати на ОСОБА_3 державного майна України обов'язок погасити борг юридичної особи ВАТ «Содовий завод» по заробітній платі.

Статтею 619 ЦК України, на яку посилається позивач в апеляційній скарзі, передбачено, що додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи поряд із відповідальністю боржника може бути передбачена договором або законом (частина 1).

Проте, посилання позивача на норми ЦК України, зокрема, ст. 619 ЦК України, є безпідставним, оскільки правовідносини щодо погашення позивачу заборгованості по заробітній платі регулюються законодавством про працю.

Згідно з матеріалами справи позивач ОСОБА_2 працював на підприємстві, яке створено у формі відкритого акціонерного товариства ВАТ «Содовий завод».

Частиною 2 статті 152 ЦК України передбачено, що акціонерне товариство самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями усім своїм майном. Акціонери не відповідають за зобов'язаннями товариства і несуть ризик збитків, пов'язаних з діяльністю товариства, у межах вартості акцій, що їм належать (крім випадків, установлених законом).

За приписами частини першої статті 176 ЦК України держава не відповідає за зобов'язаннями створених нею юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом.

Посилання позивача на ст. 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» також є безпідставним.

Відповідно до частини 1 ст. 2 Закону України від 05.06.2012 року № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

ВАТ «Содовий завод» до числа таких боржників не належить, оскільки за організаційно-правовою формою є акціонерним товариством, а не державним підприємством.

Акціонерне товариство, навіть якщо частка держави, як його засновника, складає 100%, на що посилається позивач, не є державним підприємством, яке створюється відповідно до Господарського кодексу України.

Господарське товариство, зокрема, акціонерне, та державне підприємство відповідно до ст. 55 Господарського кодексу України є різними субєктами господарювання.

Встановивши, що боржник ВАТ «Содовий завод» є акціонерним товариством, яке самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями, що між сторонами у справі не існувало будь-яких зобов'язань, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_3 державного майна України не несе поряд із відповідальністю боржника додаткову (субсидіарну) відповідальність перед позивачем.

Постановою Господарського суду Донецької області від 04 вересня 2003 року у справі № 5/174Б визнано ВАТ «Содовий завод» банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру. Станом на 05 липня 2017 року ВАТ «Содовий завод» перебуває в стані припинення, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.

Згідно з частинами 2 та 3 ст. 67 Закону України 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» 21 квітня 1999 року у разі ліквідації боржника - юридичної особи виконавчий документ надсилається ліквідаційній комісії (ліквідатору) для вирішення питання про подальший порядок виконання рішення у встановленому законом порядку. У разі надходження виконавчого документа до ліквідаційної комісії (ліквідатора) арешт з майна боржника знімається за постановою державного виконавця, затвердженою начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. У разі якщо виконавчий документ надіслано ліквідаційній комісії (ліквідатору), виконавче провадження підлягає закінченню в порядку, встановленому цим Законом.

Тобто, вимоги позивача щодо виконання рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 22 березня 2017 року у справі № 243/1574/17 про стягнення індексації заробітної плати мають задовольнятися в порядку, визначеному Законом України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Відповідно до ст. 45 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» кошти, одержані від продажу майна банкрута, спрямовуються на задоволення вимог кредиторів у порядку, встановленому цією статтею. При цьому у першу чергу задовольняються, зокрема, вимоги щодо виплати заборгованості із заробітної плати перед працюючими та звільненими працівниками банкрута.

Згідно з частинами 2 5 цієї статті вимоги кожної наступної черги задовольняються у міру надходження на рахунок коштів від продажу майна банкрута після повного задоволення вимог попередньої черги, крім випадків, установлених цим Законом. У разі недостатності коштів, одержаних від продажу майна банкрута, для повного задоволення всіх вимог однієї черги вимоги задовольняються пропорційно сумі вимог, що належить кожному кредиторові однієї черги. У разі відмови кредитора від задоволення визнаної в установленому порядку вимоги ліквідатор (ліквідаційна комісія) не враховує суму грошових вимог цього кредитора. Вимоги, не задоволені за недостатністю майна, вважаються погашеними.

Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» не містить особливостей відповідальності по зобов'язанням перед кредиторами засновників акціонерного товариства у разі банкрутства останнього.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на норми Конституції України і міжнародного права, зокрема, статті 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтю 1 Протоколу № 1 до Конвенції, не спростовує висновків суду. Законодавство України, яке регулює спірні правовідносини, цим нормам права не суперечить.

Враховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції відповідає встановленим у справі фактичним обставинам, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги необґрунтовані і не спростовують висновків суду.

З огляду на викладене, апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 317 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 08 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: В.Б. Азевич

Судді: В.С. Жданова

ОСОБА_4