Справа № 362/2991/15-ц Головуючий у І інстанції Корнієнко С. В.
Провадження № 22-ц/780/2687/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1.
Категорія 20 29.06.2017
УХВАЛА

Іменем України

29 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Сушко Л.П., Матвієнко Ю.О.,

за участю секретаря Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про визнання правочинів недійсними, -

встановила:

Позивач звернувся до суду з вимогами про визнання недійсною довіреності від 08 січня 2013 року, посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5, за реєстровим № 12, від його імені на імя його сина ОСОБА_4, а також визнати недійсними договори купівлі-продажу земельних ділянок від 11 червня 2013 року, укладені між співвідповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчених приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_6, кадастровий №:01:026:0097, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за реєстровим №1014; кадастровий №:01:026:0098, для ведення особистого селянського господарства, за реєстровим №1015; кадастровий №:01:026:0107, для ведення особистого селянського господарства, за реєстровим №1016.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що на час укладення спірного правочину (довіреності) він страждав на тяжке захворювання та приймав ліки і внаслідок чого в повній мірі не усвідомлював значення своїх дій, а тому, довіреність є недійсною та, як наслідок, недійсними є договори купівлі-продажу належних йому земельних ділянок.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено в повному обсязі.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що брали участь у розгляді справи апеляційним судом, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до статей 213, 214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які було досліджено в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їхню належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як вбачається з положень ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до положень ч.1 ст.237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно з положеннями ч.3 ст.244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

За змістом положень ст.240 ЦК України вбачається, що представник зобов'язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 216 та ч.2 ст.248 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, при припинені представництва за довіреністю втрачає чинність передоручення.

Як вбачається з положень ч.1 ст.225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи

Відповідно до положень ст.ст.377 і 392 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У відповідності до положень ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Судом встановлено, що 08 січня 2013 року позивач на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5, за реєстровим № 12, уповноважив свого сина відповідача по справі ОСОБА_4, розпоряджатися належним йому на праві власності нерухомим майном, а саме: земельними ділянками: кадастровий №:01:026:0097, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий №:01:026:0098, для ведення особистого селянського господарства, кадастровий №:01:026:0107, для ведення особистого селянського господарства, що розташовані в с. Велика Солтанівка Васильківського району Київської області по провулку Луговий та Луговий «а».

У подальшому, а саме 11 червня 2013 року співвідповідач ОСОБА_4 уклав договори купівлі-продажу вищезазначеного нерухомого майна з ОСОБА_2, які були посвідчені приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_6, відповідно за реєстровими №№ 1014,1015, 1016.

Проте, згідно виписки із медичної карти амбулаторного хворого від 04 вересня 2015 року Українського науково-дослідного інституту соціальної судової психіатрії та наркології МОЗ України, вбачається, що ОСОБА_3 вперше звернувся до консультативно-поліклінічного відділення Інституту в квітні 2012 року та був виставлений діагноз: органічний розлад судинного ґенезу з помірним інтелектуально-мнестичним зниженням. В жовтні 2012 року переніс тяжкий депресивний епізод, при оглядах 24.12.2012 та 09.01.2013 роках відмічалась психотична симптоматика.

У відповідності до висновку судово-психіатричної експертизи №267ц від 28.10.2015 року, позивач ОСОБА_3 на час укладення довіреності 08 січня 2013 року страждав на органічне ураження головного мозку судинного ґенезу із депресивними параноїчними розладами та помірно вираженим слабоумством. За своїм психічним станом він не міг усвідомлювати характер та значення своїх дій та керувати ними.

За висновком повторної судово-психіатричної експертизи КЗ «Дніпропетровської клінічної психіатричної лікарні», призначеної саме за клопотанням представника відповідача ОСОБА_2, № 29 від 20.04.2016 року, заявник ОСОБА_3, на час укладання спірної довіреності мав ознаки «психічного розладу у вигляді органічного розладу особистості судинного захворювання головного мозку з депресивними і параноїчними симптомами», а тому, не міг усвідомлювати характер та значення своїх дій та керувати ними.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо доведеності факту того, що на час видачі довіреності 08 січня 2013 року позивач не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними, а тому на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України суд правильно визнав недійсними зазначені вище правочини, а саме: довіреність та договори купівлі-продажу земельних ділянок.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на наявних в матеріалах справи доказах та ухвалене відповідно до чинного законодавства. Крім того, відповідач не надав жодних доказів на спростування висновків судово-психіатричної експертизи, які підтверджують ту обставину, що позивач на момент укладення довіреності не усвідомлював характер та значення своїх дій та не міг керувати ними. Посилання апелянта на висновок фахівця як на доказ колегія суддів оцінює критично, оскільки вони не спростовують висновки судового рішення.

Щодо доводів апеляційної скарги, то вони не містять жодних доказів які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції судового рішення. Колегія суддів не вбачає інших підстав для скасування та ухвалення нового судового рішення про відмову в позові.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2016 року залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Волохов Л.А.

Судді: Сушко Л.П.

ОСОБА_7