Номер провадження: 22-ц/785/161/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Цюра Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Станкевича В.А., Сидоренко І.П.,

при секретарі: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу Прокуратури Одеської областів інтересах держави в особі Одеської міської ради на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2016 року по цивільній справі за позовом Прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_2 про витребування майна,-

В С Т А Н О В И Л А

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2016 року в задоволенні позовних вимог Прокуратури Одеської областів інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_2 про витребування майна відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Прокуратура Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської радиподала до судуапеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2016 рокута ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги Прокуратури Одеської області та витребувати від ОСОБА_2 на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради нежитлові приміщення першого поверху, загальною площею 91,5 кв.м. розташовані по вул. Перображенській, 9-А, в м. Одесі та стягнути судовий збір.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, яке ухвалено на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не можна визнати законним та обґрунтованим в повній мірі, виходячи з наступного.

Так, суд першої інстанції, відмовляючи в заявлених позовних вимог Прокуратури Одеської області, виходив із того, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення ст. ст. 387, 388 ЦК України, оскільки позивач не довів, що майно вибуло з володіння Одеської міської ради не з його волі так як вибуло хоча і в порушенні порядку, проте за рішенням Одеської міської ради. При цьому, районний суд посилався на рішення Європейського Суду, зокрема «Стретч проти Сполученого Королівства» з посиланням на порушення ст.1 Протоколу Конвенції, одночасно районний суд посилається на принцип «належного урядування».

Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до матеріалів справи встановлено, що 12 серпня 2010 року між Одеською міською радою та ТОВ «Арт» був укладений договір купівлі-продажу обєктів нерухомого майна, на підставі якого було здійснено відчуження на користь товариства обєктів комунальної власності, в тому числі, нежитлових приміщень першого поверху, загальною площею 91, 5 кв. м., які розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська, 9-А.

Вказаний договір був укладений на підставі рішення Одеської міської ради №5649-V від 14 квітня 2010 року «Про перелік обєктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2010 році, та внесення змін до рішення Одеської міської ради», пунктом 13 якого було доручено Представництву по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради укласти договір купівлі-продажу з метою продажу ТОВ «Арт» об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, у тому числі нежилих приміщень першого поверху, загальною площею 91, 5 кв. м., які розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська, 9-А.

В подальшому, ТОВ «Арт» на підставі договору купівлі-продажу від 12 листопада 2010 року було здійснено відчуження вищевказаних нежитлових приміщень на користь ТОВ «Творче обєднання Дюк», яке в свою чергу 16 травня 2011 року уклало договір купівлі-продажу зазначеного майна з ТОВ «Джі Ем Джі Котент».

На підставі договору купівлі-продажу від 16 червня 2011 року вказаний обєкт нерухомого майна було відчужено на користь ОСОБА_2, яка на даний час є власницею вказаного майна.

Постановою Вищого господарського суду України від 16 жовтня 2014 року у справі № 916/2545/13 за позовом заступника прокурора Одеської області до Одеської міської ради, TOB «Арт», TOB «Утьосов», ПП «Елас-Комбі», TOB фірма «Харрісон-Транс-Сервіс», TOB «ІВ-Інвест Лтд», TOB «ІВ-Іммобільє», TOB «Джі Ем Джі Контент», TOB «Опера», TOB «Аверс Строй» було визнано недійсними пункт 13 рішення Одеської міської ради № 5649-V від 14 квітня 2010 року, а також договір міни, укладений між Одеською міською радою та TOB «Арт» шляхом підписання удаваних правочинів: договору дарування від 12 серпня 2010 р. та договору купівлі-продажу 23 об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ГПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній,господарській, або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обовязок держави забезпечувати: захист прав усіх субєктів права власності і господарювання (стаття 13), споживачів (стаття 42), захист прав і свобод людини і громадянина судом, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, відповідними міжнародними судовими установами чи міжнародними організаціями (стаття 55).

У статті 15 ЦК України безпосередньо не визначаються органи, які здійснюють захист цивільних прав.

Так, крім органів, зазначених у статті 55 Конституції України, відповідно до окремих актів законодавства України здійснюють захист цивільних прав та інтересів або сприяють їх захисту, зокрема, органи ;прокуратури.

За частиною другою статті 3 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Одним з таких органів є прокуратура, на яку пунктом 2 статті 121 Конституції України (у редакції, чинній на час звернення прокурора з позовом) покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом.

Статтею 45 ЦПК України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

У справі, яка переглядається, прокурор звернувся до суду в інтересах територіальної громади м. Одеси, Одеської міської ради з позовом про витребування на підставі статей 387, 388 ЦК України на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради із чужого незаконного володіння нерухомого майна, яке було відчужено за рішенням Одеської міської ради, пункт 13 якого про доручення представництву з управління комунальною власністю Одеської міської ради укласти договір купівлі-продажу з ТОВ «АРТ» обєктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси у подальшому скасовано в судовому порядку.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України повязується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння.

Відповідно до пунктів 25, 26 постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», згідно положень ч.І ст. 388 ЦК, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі.

Відповідно до приписів частини пятої статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Частиною пятою статті 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності.

Отже, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Одеська міська рада.

При цьому статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Територіальна громада міста Одеси як власник спірного об'єкта нерухомості делегує Одеській міській раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом.

Тобто воля територіальної громади як власника може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади.

У постанові від 16 жовтня 2014 року Вищий господарський суд України визнав укладені між сторонами договори дарування і купівлі-продажу удаваними правочинами і визнав їх недійсними. Водночас суд установив факт, що Одеська міська рада вийшла за межі визначених законом повноважень, та скасував пункт 13 рішення Одеської міської ради від 14 квітня 2010 року.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного суду України від 05 жовтня 2016 року у справі №3-604гс16, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обовязковою для усіх судів України.

При цьому право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника, а тому положення про позовну давність до заявлених позовних вимог про витребування майна у порядку статті 388 ЦК не застосовуються.

Таким чином, здійснення Одеською міською радою права власності, зокрема розпорядження майном, не у спосіб та не у межах повноважень, передбачених законом, не може вважатись вираженням волі територіальної громади.

Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, у відповідності до вимог ст.ст. 330, 388 ЦК України право власності на майно, яке було набуте відповідачем на підставі договору купівлі-продажу, котре відповідно до постанови Вищого господарського суду України від 16 жовтня 2014 року визнано недійсним та відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється в звязку з незаконним відчуженням ним цього майна.

Саме такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у справі у справі № 6-1цс15

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку, що районний суд прийшов помилкового висновку, що воля власника (територіальної громади міста) щодо відчуження зазначеного майна у встановленому законом порядку була виражена рішенням Одеської міської ради від 14.04.2010 року, так як його п.13 та сам договір купівлі-продажу нежитлових приміщень 1-го поверху площею 91,5 кв.м. по вул. Преображенська в м. Одесі, визнані недійсними та відпала.

При цьому, судова колегія вважає, що районний суд неправомірно послався на рішення Європейського суду з прав людини «Стреч проти Сполученого королівства» та на принцип «належного урядування» щодо даної справи та застосував їх як індульгенцію та перешкоду для повернення незаконно і недобросовісно відчуженого майна власником якого являється територіальна громада м. Одеси, так як ст. 1 Протоколу 1 Конвенції не є інструментом, який може виправдати прийняття незаконного рішення, оскільки національне законодавство не дає підстав для цього.

При цьому, районний суд не звернув уваги, що в справі «Стреч проти Сполученого королівства» йшлося про те, що певна умова договору є нікчемною, і ЄСПЛ жодним чином не заперечував відповідного висновку національного суду, та поняття приведення сторін у первісний стан. При цьому, визначальним принципом, яким керувався ЄСПЛ у справі «Стреч проти Сполученого королівства», був принцип пропорційності втручання у здійснення права власності. Наявність такої пропорційності це питання конкретних обставин справи.

Судова колегія вважає, що цілком пропорційним втручанням буде віндикація нерухомого майна у особи, яка набула право власності з порушенням закону.

Перекручування змісту рішення у справі «Стреч проти Сполученого королівства», та принципу «належного урядування» зокрема твердження, згідно з яким особа в силу недійсного рішення має право претендувати на отримання у власність обєктів нерухомості, що належать територіальній громаді та що ризик будь-якої помилки державного органу покладається на саму державу, зважаючи на їх очевидну необґрунтованість не заслуговують на увагу.

Необхідно зазначити, що у постанові від 18.09.2013 у справі № 6-92цс13 Верховний Суд України висловив правову позицію щодо застосування положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та рішень Європейського суду з прав людини у справах про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Так, основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено у статті 1, зокрема вказано на необхідність дотримання обґрунтованої пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Більше того, Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства, та знаходять засоби для їх вирішення.

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обовязок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів.

Предметом безпосереднього регулювання ст. 1 Першого протоколу Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Перший протокол Конвенції ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України, Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-ІV «Про міжнародні договори України» застосовується національними судами України як частина національного законодавства.

При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу Конвенції, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

У практиці ЄСПЛ напрацьовані три критерії, що їх слід оцінювати з тим, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу Конвенції, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям.

У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, не вбачається невідповідності втручання держави у право власності ОСОБА_2 критеріям правомірного втручання у право на мирне володіння майном.

Витребування спірного майна на користь територіальної громади з володіння ОСОБА_2 відповідає критерію законності: витребування із його власності спірного майна здійснюється саме на підставі норми ст. 388 ЦК України, яка відповідає вимогам доступності, чіткості передбачуваності, офіційний текст якої є публічним та загальнодоступним.

Прийняття первинного рішення про передачу у приватну власність окремому субєкту господарювання обєкта комунальної власності фактично позбавляє територіальну громаду можливості володіти, користуватися та розпоряджатися обєктом комунальної власності.

Отже, правовідносини, повязані з вибуттям обєкта із комунальної власності, становлять суспільний публічний інтерес, а незаконність рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого обєкт вибув із комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

У справі, яка розглядається, «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокурора до суду з вимогою витребування комунального майна із володіння ОСОБА_2 є задоволення суспільної потреби у відновленні законності та становища, яке існувало до порушення права комунальної власності, захист такого права шляхом повернення до комунальної власності обєктів комунальної власності, які були передані ОСОБА_2 із порушенням чинного законодавства.

Незаконне відчуження обєкту нерухомого майна, розташованого по вул. Преображенській, 9-А, у м. Одесі підірвало законодавчу, матеріальну і фінансову основу місцевого самоврядування, якою згідно ст. 142 Конституції України, в тому числі, є нерухоме майно, що перебуває у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, що в свою чергу завдає істотної шкоди інтересам держави, яка гідно ст. 7 Конституції України гарантує місцеве самоврядування.

Судова колегія вважає, що позовні вимоги щодо витребування у добросовісного набувача на користь територіальної громади м. Одеси незаконно відчуженого спірного обєкту нерухомого майна, передбачає повернення володільцю цього обєкту відповідно до принцип обґрунтованої пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, а саме повернення незаконно відчуженого майна, у власність територіальної громади м. Одеси, котре було незаконно відчужено.

До умов предявлення віндикаційного позову належать такі:

1) власник чи титульний володілець не повинен мати можливості здійснювати фактичне володіння над річчю;

2) майно, яке хоче повернути колишній власник чи титульний володілець, збереглося в натурі та перебувало у фактичному володінні іншої особи;

3) майно, яке підлягає віндикації, має бути індивідуально визначеним.

Отже, враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що спірний обєкт площею 91,5 кв.м. та зазначений обєкт в рішенні Одеської міської ради від 14.04.2010 року площею 92,3 кв.м. є тотожним виходячи з технічної документації, відсутності в наявності обєкту площею 92,3 кв.м., що не заперечував і сам представник відповідача та яке відчужене на підставі рішення Одеської міської ради № 5649-V від 14.04.2010, збереглося в натурі та перебуває у фактичному володінні відповідача.

Відповідно ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Зважаючи та те, що суд першої інстанції помилково вважав, що спірне майно вибуло з комунальної власності на підставі волевиявлення Одеської міської ради шляхом прийняття відповідного рішенням, що свідчить про порушення судом вимог ст.212-214 ЦПК України та не врахував норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, а тому з підстав ст.309 ЦПК України, колегія приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Прокуратури Одеської областів інтересах держави в особі Одеської міської ради- задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2016 року - скасувати.

Позовні вимоги Прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння - задовольнити.

Витребувати у ОСОБА_2 на користь територіальної громади в м. Одеси в особі Одеської міської ради нежитлові приміщення першого поверху, загальною площею 91,5 кв.м., розташовані по вул. Преображенській, 9-А в м. Одесі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь прокуратури Одеської області понесений судовий збір в розмірі 8372 (вісім тисяч триста сімдесят дві) гривні 29 копійки.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: В.А. Станкевич

ОСОБА_3