Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Григоренко М.П., Шеремет А.М.

секретар судового засідання: Вихотень Я.В.

за участі: відповідача та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кузнецовського міського суду від 30 серпня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

У травні 2017 року в суд звернулося Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі ПАТ КБ "Приватбанк" або банк) з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов мотивовано тим, що відповідач, одержавши кредитні кошти в банку, свої зобов'язання своєчасно і належним чином не виконував, що призвело до виникнення заборгованості у розмірі 11 611, 10 гривень, яка складається з 961, 40 гривень боргу за кредитом, 8 031, 76 гривень боргу за процентами за користування кредитом, 1 588, 84 гривні боргу за пенею і комісією, 500 гривень штрафу (фіксована частина) і 529, 10 гривень штрафу (процентна складова).

Рішенням Кузнецовського міського суду від 30 серпня 2017 року позов задоволено повністю: стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "Приватбанк" 961, 40 гривень заборгованості за тілом кредиту, 8 031, 76 гривень заборгованості за відсотками за користування коштами, 1 588, 84 гривень заборгованості з комісії, 1 029, 10 гривень штрафу і 1 600 гривень судового збору.

У поданій на рішення апеляційній скарзі відповідач покликався на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

На її обґрунтування зазначалось про неврахування судом обставини неналежності доказу у справі заяви-анкети, де відсутні будь-які права і обовязки з кредитування, тоді як необґрунтованим є і те, з якими саме Умовами і Правилами надання банківських послуг позичальник погоджувався. Додані до позову "Извлечения из Условий и правил предоставления банковских услуг, утвержденные приказом от 06.03.2010 г. №СП-2010-256" викладені іноземною мовою, ним не підписувались і не могли бути підписані станом на дату написання заяви про отримання кредиту жовтень 2008 року.

Поданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитом вважав хибним, припущенням банку про рух коштів за кредитом та про розмір залишку боргу, а тому сумнівним доказом. Інших доказів у справі, які стверджували би про реальний рух коштів, платіжні документи, дані бухгалтерського обліку тощо, ПАТ КБ "Приватбанк" суду не надав.

Покликався на застосування судом подвійної відповідальності неустойки за одне і те ж саме правопорушення, що заборонено ст. 61 Конституцією України. Не розмежовано розміри пені і комісії.

На думку відповідача, в силу ст.ст. 203, 204, 215 ЦК України, правової позиції Верховного Суду України, що викладена у постанові від 19.12.2012 року у справі №6-87цс12, кредитний договір є нікчемним.

Також вважав з огляду на Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року у справі №15-рп/2011 даний договір таким, що укладений з порушеннями ст.ст. 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів" щодо несправедливих умов договору. При цьому посилався на правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-1746цс16.

Оскільки не встановлено, що підвищення банком в односторонньому порядку відсоткової ставки за кредитом із 30% до 43, 20% відбулося до січня 2009 року, тому його дії суперечать положенням ч. 1 ст. 651 ЦК України та абз. четвертому ч. 4 Закону України "Про захист прав споживачів".

З урахуванням правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 16 листопада 2016 року у справі №6-2469цс16 та від 6 листопада 2013 року у справі №6-116цс13, вважав помилковим незастосування судом наслідків спливу позовної давності, про що було заявлено відповідачем.

Крім того, вважав за необхідне застосувати апеляційному суду при вирішенні справи правові позиції Верховного Суду України, які висловлені у його постановах від 22 жовтня 2014 року у справі №6-127цс14 та від 24 вересня 2014 року (номер справи не зазначено).

З цих міркувань просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і зявились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Задовольняючи позов повністю, суд першої інстанції виходив із його доведеності і обґрунтованості, адже позичальник допустив прострочення своїх кредитних зобов'язань перед кредитодавцем, внаслідок чого утворилася заборгованість, що складається із 961, 40 гривень боргу за кредитом, 8 031, 76 гривень боргу за процентами за користування кредитом, 1 588, 84 гривень боргу за пенею і комісією, 500 гривень штрафу (фіксована частина) і 529, 10 гривень штрафу (процентна складова). Ця заборгованість у повному розмірі повинна бути повернута відповідачем на користь банку.

Проте з такими висновками не можна погодитися.

Матеріалами справи з'ясовано, що 9 жовтня 2008 року між ПАТ КБ "Приватбанк" і ОСОБА_1 укладено договір, за умовами якого позичальник отримав у кредитодавця 1 000 гривень кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Кредитний договір складається із заяви позичальника №074648610 від 29.10.2008 року, Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою, затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року та Тарифів банку, що викладені на сайті http:/.ua//70/ (а.с. 6-6, зв.; 8-31).

Вважаючи, що ОСОБА_1 прострочив кредитні зобовязання, порушивши його права, банк у травні 2017 року звернувся з позовом в суд, вимагаючи стягнути із відповідача на його користь 11 611, 10 гривень заборгованості за кредитним договором, що складається із 961, 40 гривень боргу за кредитом, 8 031, 76 гривень боргу за процентами за користування кредитом, 1 588, 84 гривень боргу за пенею і комісією, 500 гривень штрафу (фіксована частина) і 529, 10 гривень штрафу (процентна складова).

Відповідно до ст.ст. 1054, 1050, 526, 527, 530 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як убачається із заяви позичальника, термін дії кредитної картки, яка видана ОСОБА_1, визначено до грудня 2011 року (а.с. 6, зв.). Іншої картки за спірними відносинами відповідач не одержував.

Норми ст.ст. 256-257, ч. 1 ст. 261, ч.ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України дають визначення позовної давності як строку, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а також передбачають тривалість загальної позовної давності у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

У засіданні суду першої інстанції ОСОБА_1 заявив усне клопотання про застосування позовної давності до спірних відносин і відмову в звязку з цим у задоволенні позову (а.с. 61, зв.).

З огляду на те, що перебіг позовної давності склав три роки, тому дане клопотання колегія суддів знаходить обґрунтованими. Підстав для визнання причин пропуску матеріального строку поважними не вбачається через їх відсутність у ПАТ КБ "Приватбанк". Тим більше, позивач клопотання про це не заявляв.

Оскільки строк дії картки припинено 31 грудня 2011 року, а право вимоги на стягнення кредитної заборгованості виникло в банку наступного дня, тобто 1 січня 2012 року, тому позовна давність закінчилася 1 січня 2015 року (01.01.2012 року + 3 роки). Між тим, з відповідним позовом ПАТ КБ "Приватбанк" звернувся лише 22 травня 2017 року, тобто через 2 роки 4 місяці 21 день після спливу матеріально-правового строку, встановленого законом для звернення до суду за захистом своїх порушених прав (а.с. 1).

Верховний Суду України своєю правовою позицією, висловленою у своїй постанові від 19 березня 2014 року в справі №6-14цс14, визначив, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Згідно із ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковими для всіх судів України.

З розяснень, даних Пленумом Верховного Суду України у абз. третьому п. 11 своєї постанови від 18 грудня 2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", вбачається, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Щодо сплати відповідачем заборгованості за кредитним договором у 2014 році, то вони здійснені поза волею позичальника шляхом списання його коштів ПАТ КБ "Приватбанк" з банківських рахунків, відкритих на його ім'я. Тобто законних підстав для переривання позовної давності не встановлено. Ці обставини визнав представник банку в засіданні апеляційного суду.

Сплату ж коштів у 2016 році проведено поза межами позовної давності, що також не впливає на перебіг матеріально-правового строку, зокрема не перериває його і не зупиняє.

Як убачається, суд першої інстанції уваги на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Спонуканням для ухвалення нового рішення про відмову в позові за спливом позовної давності відповідно до пункту 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є помилкове незастосування норм матеріального права, які підлягали застосуванню.

В силу вимог ст. 88 ЦПК України понесені і документально підтверджені судові витрати 1 760 гривень судового збору, що сплачені при поданні апеляційної скарги, слід стягнути із ПАТ КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_1

На підставі ст.ст. 256-257, ч. 1 ст. 261, ч.ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України, постанови Верховного Суду України від 19 березня 2014 року в справі №6-14цс14, абз. третього п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кузнецовського міського суду від 30 серпня 2017 року скасувати.

Публічному акціонерному товариству комерційному банку "Приватбанк" відмовити в задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Стягнути із Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 1 760 (одна тисяча сімсот шістдесят) гривень судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: