АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2017 року

колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва

в складі:

головуючого судді Вербової І.М.,

суддів Поливач Л.Д., Шахової О.В.,

при секретарі Іваницькій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 19 червня 2017 року у справі за поданням державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Боголей Ірини Юріївни про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України; стягувач: ОСОБА_3,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2002 року ОСОБА_3 звернулась до Печерського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_4 про стягнення аліментів.

Постановою судді Печерського районного суду міста Києва (а.с.7) від 13 вересня 2002 року, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ј частини всіх видів заробітку, щомісячно, починаючи з 11 вересня 2002 року та до досягнення сином повноліття.

У червні 2017 року державний виконавець Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ ГТУЮ у м. Києві БоголейІ.Ю. звернулась до Печерського районного суду міста Києва з поданням про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон, до погашення останнім заборгованості за виконавчим документом №2-3927 від 13 вересня 2002 року.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 19 червня 2017 року, подання - задоволено, тимчасово обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон, без вилучення паспорту громадянина України для виїзду за кордон, до виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням Печерського районного суду міста Києва від 13 вересня 2002 року №2-3927/02 (а.с.50-52).

Не погоджуючись з вищевказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 19 червня 2017 року та відмовити в задоволенні подання державного виконавця.

Апеляційну скаргу мотивував, зокрема, тим, що оскаржувана ухвала є передчасною та незаконною через відсутність доказів на підтвердження факту ухилення його, як божника, від виконання боргових зобов'язань.

______________________________________________

Справа № 757/34368/17-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/10693/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Матійчук Г.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

Зазначає, що 25 січня 2017 року накладено арешт на майно боржника, внаслідок чого на рухоме майно боржника - легкові фургони в кількості 11 штук, накладено обмеження (арешт та заборона відчуження) відповідно до постанови про накладення арешту на майно боржника від 25 січня 2017 року.

12 липня 2017 року він дізнався про наявність заборгованості по аліментам в розмірі 920 868 грн. 40 коп., після чого звернувся до ВДВС, ознайомився з матеріалами виконавчого провадження, добровільно надав виконавцю номери банківських рахунків ФОП ОСОБА_1, подав заяву про здійснення перерахунку заборгованості та ін.

20 липня 2017 року виконавцем видано нову довідку розрахунку заборгованості, де борг складав 123 073 грн. 48 коп.

При постановленні оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції не звернув уваги, що у виконавчому провадженні відсутня постанова державного виконавця, затверджена начальником відділу, про заміну сторони виконавчого провадження, що призвело до того, що він як боржник з 2008 року по теперішній час жодного разу не отримував вимоги державного виконавця про сплату заборгованості по аліментам або виклики останнього саме як ОСОБА_1, оскільки після розірвання шлюбу він змінив прізвище «ОСОБА_3» на прізвище «ОСОБА_1».

Крім того, у виконавчому листі про стягнення аліментів також вказано «ОСОБА_3» замість «ОСОБА_1».

В суді апеляційної інстанції, апелянт та його представник - адвокат ОСОБА_8,підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_3 - адвокат Климчук О.С., заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив її відхилити; письмові заперечення останнього містяться в матеріалах даної справи.

Державний виконавець Печерського РВ ДВС м. Київ ГтУЮ у м. Києві Лазюк Д.М., в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надіслав на адресу суду електронний лист, в якому покладався у вирішенні справи на розсуд суду, просив розглянути справу у його відсутності та пояснив, що виконавче провадження по стягненню аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 отримано ним від державного виконавця Печерського РВ ДВС м. Київ Боголей І.Ю. у серпні 2017 року, боржник на його виклики не з'являється, частково сплатив борг по аліментам, частку боргу примусово списано з рахунків боржника на користь стягувача, крім того, зі слів боржника, він зобов'язується сплатити борг по аліментам до кінця осені.

Колегія суддів на підставі ч.2 ст.305 ЦПК України вважала за можливе розглядати справу у відсутності державного виконавця.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, з'ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши матеріали справи та письмові докази у їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в ході судового розгляду, постановою судді Печерського районного суду міста Києва (а.с.7) від 13 вересня 2002 року, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ј частини всіх видів заробітку, щомісячно, починаючи з 11 вересня 2002 року та до досягнення сином повноліття.

Постановою державного виконавця ВДВС Печерського управління юстиції ц м. Києві від 27 серпня 2003 року, відкрито провадження по примусовому виконанню виконавчого листа про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини.

У зв'язку з ухиленням боржника від сплати аліментів, у червні 2017 року державний виконавець Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ ГТУЮ у м. Києві Боголей І.Ю. звернулась до суду з поданням про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон, до погашення останнім заборгованості за виконавчим документом №2-3927 від 13 вересня 2002 року.

Задовольняючи подання державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України сприятиме належному виконанню останнім рішення суду, що набрало законної сили, оскільки здійснені державним виконавцем заходи не дали належного результату, що пов'язано з ухиленням боржника від виконання покладеного на нього судом зобов'язання.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Так, відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. 13 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах будь-якої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Статтею 6 даного Закону встановлено вичерпний перелік підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, зокрема, коли громадянин України ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов'язань.

Примусове виконання рішень судів в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені у Законі України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 р. № 606-XIV.

За змістом п.19 ч.2 ст.18 вказаного Закону, у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, виконавець має право звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Виходячи з викладеного, законом встановлено можливість тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов'язань, а при ухиленні боржника від їх виконання. Право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов'язань.

Під ухиленням боржника від виконання зобов'язань, покладених рішенням суду, слід розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини.

Боржник зобов'язаний: 1) утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; 2) допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; 3) за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п'яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; 4) повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини; 5) своєчасно з'являтися на вимогу виконавця; 6) надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження (ч.5 ст.19 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Так, вирішення судом питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України врегульовано статтею 377-1 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Отже, діюче законодавство України передбачає можливість тимчасового обмеження особи у праві виїзду за межі України, у разі ухилення від виконання судового рішення.

З вище наведеного вбачається, що отримавши подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, суд першої інстанції повинен детально перевірити усі його доводи та докази на їх підтвердження, для перевірки факту ухилення боржника від виконання зобов'язання за судовим рішенням, або відсутності такого ухилення, для ухвалення обґрунтованого судового рішення.

У свою чергу, вимоги до ухвали суду передбачені положеннями статті 210 ЦПК України, відповідно до яких, постановляючи ухвалу, суд, зокрема повинен зазначити в ній мотиви, з яких дійшов до певних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, у зв'язку з ухиленням боржника від сплати аліментів, державний виконавець неодноразово звертався до суду з поданням про розшук боржника.

В подальшому, під час вчинення державним виконавцем виконавчих дій щодо розшуку боржника, виявлення його майна, встановлення місця проживання, направлялись відповідні постанови про його привід. Згодом встановлено його місце проживання за адресою: АДРЕСА_2.

06 жовтня 2006 року боржник з'явився до виконавчої служби, надав свої письмові пояснення, з яких вбачається, що з 01 листопада 2006 року він зобов'язується сплачувати аліменти через виконавчу службу.

Після направлення боржнику вимог-попереджень державного виконавця про опис та арешт майна боржника від 29 січня 2008 року, 01 лютого 2008 року, боржником 05 лютого 2008 року було погашено заборгованість по аліментам.

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження, державним виконавцем Печерського РВ ДВС м. Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Боголей І.Ю. на підставі Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану встановлено, що боржник ОСОБА_3 ще у 2008 році змінив прізвище на «ОСОБА_1», та 18 листопада 2016 року державним виконавцем винесено постанову про зміну назви сторони виконавчого провадження.

Доводи апелянта з приводу необхідності затвердження такої постанови начальником відділу у відповідності до ч.5 ст.8 Закону України «Про виконавче провадження» є безпідставними та такими, що відхиляються колегією суддів, оскільки вимога щодо затвердження такої постанови начальником відділу містилась у попередній редакції Закону України «Про виконавче провадження», який на момент винесення вищевказаної постанови про зміну назви сторони виконавчого провадження втратив чинність.

Щодо доводів апеляційної скарги з приводу того, що саме відсутність постанови про зміну назви сторони виконавчого провадження, затвердженої начальником відділу, призвело до того, що він з 2008 року та по теперішній час жодного разу не отримував вимогу та виклики державного виконавця саме як ОСОБА_1, а не ОСОБА_3, є необґрунтованими, оскільки згідно вимог Закону України «Про виконавче провадження» повідомлення державного виконавця про зміну прізвища та місця проживання є обов'язком саме боржника.

Так, з матеріалів виконавчого провадження вбачається, що постанова про арешт майна боржника від 25 січня 2017 року, постанова про арешт коштів боржника від 26 червня 2017 року, виклики боржника для дачі пояснень від 28 березня 2017 року, 01 червня 2017 року, 26 червня 2017 року, довідки розрахунку заборгованості від 01 червня 2017 року та 19 липня 2017 року направлялись боржнику на прізвище ОСОБА_1 та за адресою: АДРЕСА_1, оскільки лише 12 січня 2017 року державний виконавець встановив зміну місця реєстрації боржника.

А отже, доводи апелянта з приводу того, що він дізнався про наявність у нього заборгованості по сплаті аліментів лише 12 липня 2017 року та не отримував кореспонденцію, є такими, що не відповідають дійсним обставинам справи.

Крім того, як вбачається з відповіді Державної прикордонної служби України від 28 березня 2017 року № 118/12, боржник з 2012 по 2017 рік систематично перетинав державний кордон України.

Згідно відповіді ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у місті Києві від 12 квітня 2017 року №9463/10/26-59-13-02-32, боржник як фізична особа-підприємець отримує значний дохід та є засновником декількох товариств.

Крім того, щодо доводів апелянта з приводу того, що 12 липня 2017 року він дізнався про наявність заборгованості по аліментам в розмірі 920 868 грн. 40 коп., після чого звернувся до ВДВС, ознайомився з матеріалами виконавчого провадження, добровільно надав виконавцю номери банківських рахунків ФОП ОСОБА_1, подав заяву про здійснення перерахунку заборгованості та 20 липня 2017 року отримав нову довідку розрахунку заборгованості державним виконавцем, де борг складав 123 073 грн. 48 коп., слід зауважити наступне.

З письмових заперечень (з заперечень) стягувача вбачається, на думку останньої державним виконавцем неправомірно зменшено суму заборгованості по аліментам, у зв'язку з чим довідка-розрахунок від 19 липня 2017 року та дії державного виконавця Печерського РВ ДВС в м. Києві БоголейІ.Ю. оскаржені останньою до Печерського районного суду міста Києва та наразі перебувають на розгляді.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків про наявність заборгованості та факту ухилення боржника ОСОБА_1 від виконання покладених на нього зобов'язань щодо сплати аліментів на утримання дитини, ускладнення виконання судового рішення шляхом неповідомлення державного виконавця про зміну місця проживання та зміну прізвища, неповідомлення державного виконавця про дохід від підприємницької діяльності, не щомісячна сплата аліментів.

Таким чином, доводи апелянта про те, що оскаржувана ухвала є передчасною та незаконною через відсутність доказів на підтвердження факту ухилення його, як божника, від виконання боргових зобов'язань, є необґрунтованими, безпідставними, не підтвердженими належними та письмовими доказами та є такими, що відхиляються колегією суддів.

Постановлена судом ухвала є законною та обґрунтованою, такою, що ухвалення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, а оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Керуючись статтями 303, 307, 312, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 19 червня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуючий: І.М. Вербова

Судді: Л.Д. Поливач

О.В.Шахова