Справа № 466/8857/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2017 року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Свірідової В.В.

при секретарі Степанюк Н.В.

з участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и в:

22.10.2015 представник позивача ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 15 липня 1982 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 у Львівському палаці урочистих подій було зареєстровано шлюб, актовий запис №1950. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 25 червня 2008 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було розірвано. За час спільного проживання в шлюбі однією сімєю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 володіли двома житловими приміщеннями: квартирою у м. Львові по вул. Хвильового, 56/12 та квартирою у м. Львові по вул. Скрипника, 23/42. Вказані квартири подружжям були відчужені з метою придбати житло більшої площі. Відповідно до договору купівлі-продажу від 01 жовтня 1997 року, за кошти отримані від продажу вищевказаних квартир, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 придбали квартиру АДРЕСА_1 (на даний час назву вулиці та номер будинку змінено на «вул. Миколайчука, буд. 6»). Стороною в договорі купівлі-продажу квартири є лише ОСОБА_4, яка на даний час рахується одноосібною власницею даної квартири. Як зазначив представник позивача у судовому засіданні, при здійсненні правочину позивач ОСОБА_3 не наполягав на оформленні права власності на 1/2 частину квартири, оскільки вважав, що придбане за час шлюбу майно і так є спільною власністю подружжя, і йому належить половина квартири.

Зазначає, що з початку 2000-х років і по даний час позивач ОСОБА_3 постійно працює та проживає за кордоном, і деколи прибуває в Україну. Про наявність судового рішення про розірвання шлюбу дізнався у 2013 році, у звязку із чим 27 червня 2013 року надав довіреність сину для представництва інтересів в державних органах та інших установах для оформлення майнових прав, в тому числі і вирішення питання про поділ спільного майна. У звязку із вищенаведеним, з урахуванням уточнень до позовної заяви від 10.11.2015 просить суд позов задовольнити.

В судове засідання позивач ОСОБА_3 не зявився, довіривши представлення своїх інтересів представникам ОСОБА_5 та ОСОБА_1

В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги свого довірителя підтримали повністю, просили позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнала, надавши пояснення суду під присягаю в якості свідка; в судове засідання не з"явилась 03.07.2017р. ,та не заперечила завершувати справу у її відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_2 проти позову заперечила,надавши суду письмові пояснення та заперечення. Яка вказує, що в задоволенні позову слід відмовити через сплив строку позовної давності та через те, що набута квартира по вул. Миколайчука, 6/36 в м. Львові була придбана за особисті кошти ОСОБА_4, хоч і під час шлюбу, а тому є особистою власністю відповідача. Представник відповідача у судовому засідання зазначає про те, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було розірвано 25.06.2008 рішенням Шевченківського районного суду м. Львова, а свідоцтво про розірвання шлюбу було видано 14.05.2010, а тому ОСОБА_3 знав чи міг знати про те, що його шлюб з ОСОБА_4 розірвано. Те, що ОСОБА_3 дізнався про розірвання шлюбу лише 2013 року не підтверджується доказами у справі. Крім того, представник відповідача вказує на те, що ОСОБА_3 не може мати права на поділ квартири, адже остання була придбана за кошти ОСОБА_4, частину з яких вона позичила в ОСОБА_6 та самостійно віддала протягом тривалого часу. У звязку з цим представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, зясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 15.07.1982. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 25.06.2008 шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується копією вказаного рішення (а.с. 7-8). Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-СГ №062466 від 14 травня 2010 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №124 від 14.05.2010 (а.с. 6).

Як вбачається з копії договору купівлі-продажу від 01.10.1997 року, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7, ОСОБА_4 придбала у власність квартиру №36 у будинку №84, що знаходиться по вул. Промисловій в м. Львові (на даний час назву вулиці та номер будинку змінено на «вул. Миколайчука, буд. 6»). Право власності на вказану квартиру зареєстровано за відповідачем, що підтверджується реєстраційним посвідченням від 20.10.1997.

Як встановлено з копії паспорта позивача для виїзду за кордон позивач перебував в Україні протягом такого часу: 11.08.2008 року позивач приїхав в Україну (Чоп (Тиса), сторінка паспорта 31), 22.08.2008 року вїхав в Словаччину (Vysne Nemecke, сторінка паспорта 19), тобто перебував в Україні 12 днів; 21.08.2009 року виїхав в Словаччину (Vysne Nemecke, сторінка паспорта 29), а отже до того перебував в Україні, хоч і не зрозуміло скільки днів через погану якість копії паспорта та відсутність копій всіх сторінок; 20.12.2009 року виїхав з Угорщини (Zahony, сторінка паспорта 11), 21.12.2009 року приїхав в Україну, (Чоп (Тиса), сторінка паспорта 30), а 08.01.2010 року виїхав з України (Чоп (Тиса), сторінка паспорта 30) і приїхав в Угорщину (Zahony, сторінка паспорта 29), тобто перебував в Україні 18 днів; 02.09.2012 виїхав з Угорщини (Zahony, сторінка паспорта 15), 14.09.2012 вїхав в Угорщину (Zahony, сторінка паспорта 28), тобто перебував в Україні 12 днів.

Згідно з ч. 2 ст. 72 ОСОБА_8 кодексу України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Згідно з ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Верховний Суд України у Постанові від 16 листопада 2016 р. у справі 6-2469цс16 вказує на те, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Як вбачається з позовної заяви та уточненої позовної заяви, позивач посилається на те, що дізнався про наявність судового рішення про розірвання шлюбу у 2013 році (а.с. 4, 24). При цьому, як вбачається з копії паспорта позивача для виїзду за кордон, позивач до 2013 року неодноразово перетинав державний кордон України і протягом певного часу перебував в Україні. Тому позивач, якщо і не знав, то міг дізнатися про розірвання шлюбу чи порушення свого права власності на квартиру за адресою: м. Львів, вул. Миколайчука, 6/36.

Як вбачається з розписки від 14 вересня 1997 року, ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_6 десять тисяч доларів США та зобовязувалася їх повернути до 14 вересня 2007 року. Будучи допитаю як свідок ОСОБА_4 повідомила, що ці гроші повертала ОСОБА_6 самостійно, заробляючи їх в Італії. Представник позивача ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_4 під час їх допиту як свідків підтвердили, що з початку 2000-х років ОСОБА_4 та ОСОБА_3 фактично не проживали разом. ОСОБА_4 постійно проживає в Італії. Як вбачається з квитанцій про переказ коштів, перекладених з італійської на українську мову, та документів про купівлю різних будівельних матеріалів та меблів, ОСОБА_4 у 2008 році надсилала кошти своєму сину ОСОБА_5 та, з показань ОСОБА_4П та ОСОБА_5І відомо, що в цей час здійснювався ремонт квартири по вул. Миколайчука, 6/36 в м. Львові.

ОСОБА_8 кодексу України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

У Постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року №6-612цс15, від 16 грудня 2015 року №6-2641цс15, від 07.09.2016 р. у справі № 6-801цс16 робиться наступних правових висновок. належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Як вбачається з розписки від 14 вересня 1997 року, показів ОСОБА_4, квитанцій про переказ грошових коштів, квартира по вул. Миколайчука, 6/36 у м. Львові була придбана за кошти ОСОБА_4, а тому немає підстав для її поділу з ОСОБА_3

Оцінюючи наявні у справі докази в їх сукупності суд вважає позовні вимоги ОСОБА_3 є необґрунтованими, надуманими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.3, 10, 11,15, 57, 58, 59, 60,61, 79, 88,169, 209, 212, 213- 215, 218 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Шевченківський районний суд м. Львова шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя ОСОБА_9