У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання права власності на земельну ділянку, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_7 на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 31 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 22 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовами, у яких зазначали, що вони у зв'язку з укладенням інвестиційного договору з Приватним підприємством «Ірина» (далі - ПП «Ірина») у 2007 році стали власниками нежитлових приміщень № 91 та № 96 відповідно у торгівельному павільйоні літ. «Ж» по АДРЕСА_1, під якими розташовані земельні ділянки, площею 0,0013 га, для обслуговування нежитлового приміщення.

Вказували, що право власності на ці ділянки у відповідача виникло лише у 2008 році внаслідок ліквідації ПП «Ірина». Вважали, що у зв'язку з набуттям права власності на вказані нежитлові будівлі під час реконструкції Новоселицького ринку до них також перейшло право власності і на земельні ділянки під вказаними будівлями на підставі ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України. Проте відповідач не визнає їх право власності.

Просили визнати за ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,0013 га з цільовим призначенням - обслуговування нежитлового приміщення (роздрібної торгівлі та комерційні послуг), та за ОСОБА_5 - право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2, площею 0,0013 га з цільовим призначенням - обслуговування нежитлового приміщення (роздрібної торгівлі та комерційні послуг).

Ухвалою Новоселицького районного суду Чернівецької області від 22 вересня 2016 року позови ОСОБА_4 та ОСОБА_5 об'єднані в одне провадження.

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 31 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2016 року, у задоволенні позовів відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Встановлено, що право власності на нерухоме майно у ОСОБА_4 виникло на підставі рішення Виконавчого комітету Новоселицької міської ради Чернівецької області від 13 червня 2007 року, та у ОСОБА_5 також на підставі рішення Виконавчого комітету Новоселицької міської ради Чернівецької області від 13 червня 2007 року.

Судами встановлено, що ПП «Ірина» набуло право власності на земельну ділянку 21 квітня 2008 року, а ОСОБА_6 набуто право власності на спірну земельну ділянку у травні 2008 року, державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий останньому, не скасований.

Право власності на земельну ділянку посвідчує державний акт (ч. 1 ст. 126 ЗК України).

Частиною 2 статті 328 ЦК України передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше непрямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Враховуючи, що позивачі звернулися із позовом до відповідача про визнання права власності на земельну ділянку на підставі ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, а суд відповідно до ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, відтак, колегія суддів погоджується із висновком судів про те, що відсутні правові підставі для задоволення позову, оскільки державні акти як підстава виникнення права власності ОСОБА_6 на спірні земельні ділянки не оспорені.

Застосувати ст. 120 ЗК України до спірних правовідносин не можна, оскільки право власності на земельну ділянку у відповідача виникло пізніше, ніж право власності у позивачів на нерухоме майно.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 31 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 22 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М. Маляренко А.В. Ступак О.В.