Справа № 750/4409/17
Провадження № 2/750/1344/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2017 року м. Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова у складі:

судді - Рахманкулової І.П.,

із секретарем - Разумейко К.М.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації про зобовязання передати у власність автомобіль,

в с т а н о в и в :

10 травня 2017 року позивач звернулася до суду з позовом до Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації, у якому просить зобовязати відповідача передати їй безоплатно у власність автомобіль марки ЗАЗ-968М, № кузова 1789511, 1992 року випуску, як члену сімї інваліда, яка постійно фактично проживала з ним на момент смерті інваліда ОСОБА_4.

Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що у користуванні її покійного батька - ОСОБА_4 перебував автомобіль марки ЗАЗ-968М, № кузова 1789511, 1992 року випуску, яким він був безоплатно забезпечений через органи соціального захисту населення. Позивач була членом сімї покійного батька, оскільки проживала з ним за однією адресою до дня його смерті, що встановлено рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 13.04.2016 у справі №750/1160/16-ц. Згідно п.16 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №999 від 19.07.2006 року, після смерті інваліда, дитини- інваліда такий автомобіль може бути безоплатно переданий у власність члену його (її) сім'ї (за бажанням такого члена сім'ї), які на час смерті інваліда були зареєстровані за місцем реєстрації інваліда, дитини інваліда. Відповідач відмовив позивачу у передачі автомобіля згідно її заяви з тієї підстави, що позивач не була зареєстрована з батьком на момент його смерті за однією адресою, про що повідомив листом 15.07.2015 за №13-11/7084.

Позивач вважає порушеним її право на отримання автомобіля, строк експлуатації якого становить 25 років і який відповідно до Порядку не може бути переданий іншому інваліду та підлягає здачі у металобрухт, так як він їй дорогий як пам'ять про батька і відмова у передачі їй автомобіля лише з тієї підстави, що вона не була зареєстрованою з батьком за однією адресою, хоча проживала з ним однією сім'єю, є незаконною.

Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що Порядком забезпечення інвалідів автомобілями, чинним на момент смерті батька позивача, передбачено, що після смерті інваліда автомобіль може бути безоплатно переданий у власність члену його (її) сімї, який на час смерті інваліда був зареєстрований за місцем реєстрації інваліда, проте позивач на момент смерті батька не була зареєстрована з ним за однією адресою, а тому підстав для переоформлення автомобіля на позивача не має.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

У судовому засіданні встановлено, що 17 січня 2015 року помер батько позивача - ОСОБА_4.

19 жовтня 1992 року ОСОБА_4, як інвалід, захворювання якого отримано при виконанні службових обовязків у звязку з аварією на ЧАЕС, був безоплатно забезпечений через органи соціального захисту населення автомобілем марки ЗАЗ-968М без права продажу і передачі іншим особам на термін експлуатації 7 років, тобто до 19 жовтня 1999 року, що підтверджується копією накладної (а/с 6).

Відповідно до п. 22 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями з ручним керуванням і мотоколясками, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.02.1992 № 62, після закінчення строку експлуатації надані безоплатно автомобілі «Запорожець» підлягали реалізації в порядку, затвердженому Мінсоцзабезом України і Українським орендним обєднанням «Автосервіс» за погодженням з Фондом України соціального захисту інвалідів.

Під час експлуатації зазначеного автомобіля вказаний Порядок втратив чинність на підставі нового Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, що був затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.1997 № 999, яким було змінено термін експлуатації автомобілів до 10 років, а також було передбачено, що після закінчення зазначеного терміну експлуатації інвалід може користуватися цим автомобілем до одержання нового.

11 вересня 2008 року ОСОБА_4 звернувся до Управління праці та соціального захисту населення із заявою щодо заміни автомобіля.

При зверненні ОСОБА_4 із вказаною вище заявою діяв Порядок забезпечення інвалідів автомобілями, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19.07.2006 № 999, п. 14 якого передбачалася можливість користування автомобілем до отримання нового або можливість повернути раніше виданий автомобіль, що придатний до подальшої експлуатації, органам соціального захисту населення. Не придатні для подальшої експлуатації автомобілі з дозволу органів соціального захисту населення здаються інвалідами до підприємства, що здійснює заготівлю та переробку металобрухту. Автомобіль, який визнано придатним для подальшої експлуатації, за умови письмової згоди може бути переданий безоплатно або на пільгових умовах тому інваліду, дитині-інваліду, що перебуває на обліку, з урахуванням оціночної вартості автомобіля на день його передачі, що визначається відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» та відповідних нормативно-правових актів з оцінки майна. У такому разі інвалід, дитина-інвалід не знімається з обліку і може користуватися автомобілем до отримання нового.

Суд за клопотанням позивача витребував у відповідача інформацію щодо залишкової (облікової) вартості спірного автомобіля, на що отримав лист Департаманту соціального захисту наседення Чернігівської обласної державної адміністрації за №13-10/8866 від 04.10.2017, в якому зазначено, що розрахунок розрахункової вартості автомобіля після смерті інваліда, який був в експлуатації більше 10 років, законодавством не передбачається (а.с.51)

ОСОБА_4 з питань повернення автомобіля або його здачі на металобрухт до органів соціального захисту населення не звертався і користувався ним до дня смерті - 17.01.2015. Після його смерті автомобіль залишився у доньки померлого - ОСОБА_1.

Згідно даних Єдиного державного реєстру МВС та системи «МРЕВ-2000» автомобіль «ЗДК 968М», 1992 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 зареєстрований на імя ОСОБА_4, обмеження щодо даного автомобіля згідно даних Державного реєстру обтяжень рухомого майна станом на 28.09.2017 відсутні (а.с.55)

Відповідно до п. 16 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.07.2006 № 999, чинному на момент смерті батька позивача, інваліду, законному представнику недієздатного інваліда чи дитини-інваліда автомобіль, виданий безоплатно чи на пільгових умовах, за їх бажанням може бути безоплатно переданий у власність після закінчення 10-річного строку експлуатації. Після смерті інваліда, дитини-інваліда такий автомобіль може бути безоплатно переданий у власність члену його (її) сімї (за бажанням такого члена сімї), який на час смерті інваліда були зареєстровані за місцем реєстрації інваліда, дитини-інваліда.

Згідно довідки Обєднання житлово-будівельних кооперативів м. Чернігова № 9000 від 02 лютого 2015 року вбачається, що згідно акту Обєднання житлово-будівельних кооперативів м. Чернігова від 02 лютого 2015 року на день смерті ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (помер 17.01.2015), останній мешкав та вів спільне господарство з дружиною - ОСОБА_5, яка померла 31 грудня 2009 року та донькою ОСОБА_1, що мешкала без реєстрації з 2000 року за адресою: АДРЕСА_1 і здійснювала догляд за своїми батьками (а/с 8).

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 квітня 2016 року, яке набрало законної сили, встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_4, померлим 17 січня 2015 року на час відкриття спадщини. Суд при ухваленні данного рішення прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог та визнав за можливе встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_4 померлим 17 січня 2015 року на час відкриття спадщини для подальшого вирішення питання про передачу транспортного засобу спадкоємцю померлого (а.с.62-64)

Іншим рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 травня 2017 року позовні вимоги Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 про зобовязання вчинити певні дії - задоволено. Зобовязано ОСОБА_1 повернути Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації легковий автомобіль марки ЗАЗ-968М, № кузова 1789511, 1992 року випуску. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації про визнання права власності на автомобіль за набувальною давністю- відмовлено. Дане рішення суду на час розгляду цієї справи не набрало законної сили, так як провадження у справі зупинено.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Стаття 16 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Також, у ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено поняття реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Згідно вимог ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невідємне право кожної людини закріплено також Загальною Декларацією прав людини 1948 року.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 92 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обовязки повинні визначатися виключно законом, а не іншими нормативними актами.

Рішенням Конституційного Суду України у справі №15-рп/2001 від 14 листопада 2001 року, скасовано інститут прописки та визначено вільне пересування і вибір місця проживання є суттєвою гарантією свободи особистості, умовою її професійного і духовного розвитку. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання.

Відповідно до ч.2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними

договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно ч.2 ст. 16 ЦК України передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Враховуючи, що рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлений факт постійного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_4, померлим 17 січня 2015 року на час відкриття спадщини, а також те, що п.16 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.07.2006 № 999 передбачено право члена сімї покійного інваліда (за його бажанням) отримати безоплатно у власність автомобіль після закінчення 10-річного строку експлуатації, а тому суд вважає незаконною відмову відповідача у реалізації цього права позивача через відсутність її реєстрації за однією адресою з покійним батьком, якому належав вказаний автомобіль.

За таких обставин, оцінивши всі наявні у справі докази, суд знаходить підстави для задоволення позову.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 213-215, 218 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації про зобовязання передати у власність автомобіль задовольнити.

Зобов'язати Департамент соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації передати ОСОБА_1 безоплатно у власність автомобіль марки ЗАЗ-968М, № кузова 1789511, 1992 року випуску, відповідно до п. 16 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.07.2006 № 999.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернігівської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя І.П. Рахманкулова