Справа № 148/2068/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

06 листопада 2017 року м. Тульчин

Тульчинський районний суд

Вінницької області в складі: судді Саламахи О.В.

за участю: секретаря Носулько К.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

До Тульчинського районного суду Вінницької області надійшла цивільна справа за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 29368,06 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до договору від 29.05.2007 ОСОБА_1 надано кредит у сумі 12000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач надав свою згоду на те, що ліміт встановлюється за рішенням банку і надає право в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

Відповідно до умов договору ОСОБА_1 зобов'язаний погашати заборгованість за кредитним договором, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах передбачених договором, а у разі невиконання покладених на нього зобов'язань, за вимогою банку виконати їх, з поверненням кредиту і оплатою винагороди банку. У випадку прострочення виконання зобов'язання більше як на 12 днів, відповідач повинен сплатити штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми позову.

У звязку з тим, що відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з вказаним позовом та просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором на загальну суму 29368,06 грн.

В подальшому позивач змінив позовні вимоги та просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за період з 24.09.2013 по 24.09.2016 у розмірі 7654,52 грн.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав змінені позовні вимоги і наполягав на їх задоволенні, крім того, в ході розгляду справи від ПАТ КБ «ПриватБанк» неодноразово надходили письмові пояснення, у яких позивач зазначає, що договір з відповідачем укладено на підставі заяви останнього про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів банку, строк дії договору та строк дії платіжної картки не співпадають, договір щорічно автоматично пролонгується на 12 місяців за умови відсутності волі сторін щодо його припинення, у звязку договір між ними є діючим, а строк позовної давності розпочинається з наступного дня після припинення договору.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнав і просив відмовити у його задоволенні посилаючись на пропуск позивачем строків позовної та необґрунтованість вимог, крім того ОСОБА_1 подавав письмові заперечення у яких також просив застосувати строк позовної давності і відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників процесу, суд встановив, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом посилаючись на наявність кредитного договору з відповідачем, який укладено на підставі заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, Тарифів банку.

У вказаній заяві зазначено, що ОСОБА_1 на картковий рахунок за № 713138 надається кредитний ліміт у сумі 7000 грн., з відсотковою ставкою 36 % річних, строк дії кредитного ліміту дорівнює строку дії картки. Погашення заборгованості здійснюється щомісячними платежами у розмірі 7 % від суми боргу (а.с. 5).

До уточненого позову позивач долучив розрахунок боргу за договором від 29.05.2017, за період з 24.09.2013 24.09.2016, згідно якого з ОСОБА_1 належить стягнути заборгованість за відсотками на загальну суму 7654,28 грн. (а.с. 158).

Крім того, на підтвердження своїх вимог позивач надав суду копію Умов та правил надання банківських послуг (далі Умови) (а.с. 11 16), у п. 3.2, п. 3.3, яких зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 3.3 Умов.

Одночасно пунктом 5.3. Умов, передбачена можливість односторонньої зміни тарифів та інших невідємних частин договору. Таким чином розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах визначених в п.4.9 Умов та правил надання банківських послуг» і п.5.8 «Правил користування платіжною карткою. Відповідно до п. 6.3 до обовязків позичальника відноситься отримання виписки про стан картрахунків та про здійснення операцій по картрахункам.

Відповідно до п. 6.5 Умов, позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Згідно п. 6.6 Умов, у разі невиконання зобов'язань за договором, на вимогу банку виконати зобов'язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту), оплати винагороди банку.

Власник карти зобовязаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту, згідно п. 6.7 Умов.

У відповідності до п. 8.6 Умов, встановлено, що при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 120 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5 % від суми позову.

Однак, суду не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе зобовязання відповідач зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобовязання з повернення кредиту, чи в межах позовної давності позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Аналогічної правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 22.03.2017 у справі № 6-2320цс16, у звязку з чим, суд не може вважати їх належними і допустимим доказом.

Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Сторони узгодили, що заборгованість за договором сплачується щомісячними платежами у розмірі 7 % суми заборгованості.

Отже, сторони кредитного договору встановили строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі цього договору.

За змістом ч. 3 ст. 254 ЦК України, строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, суд встановив, що відповідач звернувся до позивача з завою, згідно якої ПАТ КБ «ПриватБанк» надав останньому у користування кредитну картку № 713138, з встановленим лімітом на загальну суму 7000 грн., з відсотковою ставкою 36 % річних, яку ОСОБА_1 отримав, що підтверджується його підписом у даній заяві.

В подальшому відповідач порушив взяті на себе зобовязання, оскільки грошові кошти з встановленого кредитного ліміту він використав на власні потреби, що підтверджується випискою з карткового рахунку та розрахунками заборгованості, однак суму заборгованості, що виникла, позивачу не повернув.

Відповідно до довідки, виданої ПАТ КБ «ПриватБанк», картка № 713138, видана 04.06.2007, термін її дії до 06.2011 (а.с. 205), згідно пунктів п. 3.1.1, 5.4 правил користування платіжною карткою на ній указано граничний строк дії (місяць і рік) і вона дійсна до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці (поле month) (а.с. 15 16), у звязку з чим слід вважати, що договір між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 припинив свою дію, в останній календарний день червня 2011 року.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Разом з тим, встановлено, що згідно розрахунку боргу станом на 31.08.2016 (а.с. 7 9), останній платіж відповідач здійснив 26.04.2012, в той час як ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду 26.09.2016, тобто після спливу трирічного строку позовної давності.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (стаття 11 ЦПК України).

Згідно п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 11 від 18.12.2009, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, суд вважає, що в ході розгляду справи знайшов своє підтвердження факт порушення відповідачем своїх зобовязань за кредитним договором.

Разом з тим, у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» слід відмовити, застосувавши строк позовної давності.

На підставі викладеного, керуючись ст. 4, 8, 10, 15, 18, 57, 60, 88, 212, 213, 215 ЦПК України, ст. 525, 526, 527, 530, 536, 538, 549, 554, 610, 611, 624, 625, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Тульчинський районний суд Вінницької області.

Повний текст рішення буде виготовлено 10.11.2017.

Суддя: