Справа № 308/5372/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2017 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі: головуючого - судді Фазикош О.В., за участю секретаря Рабош А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.

Позовні вимоги мотивує тим, що 29 серпня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстровано виконкомом Дубрівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, свідоцтво про шлюб НОМЕР_1, актовий запис №03. У даному шлюбі у подружжя народилася донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з матір'ю.

Позивач зазначає, що шлюб виявився невдалим, за час подружнього життя між ними часто виникали сварки. У позивача та відповідача різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства.

За останній час подружжя спільно не проживає спільного господарства не веде. Відповідач добровільно сплачувати аліменти відмовляється, участі у вихованні доньки не приймає.

Враховуючи вищенаведене, позивач просить шлюб укладений 29 серпня 2013 року між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 розірвати, доньку ОСОБА_3, залишити проживати з нею, стягнути з відповідача на користь позивача аліменти в розмірі 1/3 частини від заробітної плати щомісяця з моменту звернення з позовом до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. На адресу суду надійшла заява від позивача про те, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить розглядати справу у її відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у порядку ст.76 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив. Направив на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти заявленого позову не заперечує. Окрім того, в додатку до заяви надав довідку про доходи.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

Згідно свідоцтва про шлюб НОМЕР_1 від 29 серпня 1013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, який зареєстровано виконкомом Дубрівської сільської ради Ужгородського району, про що зроблено відповідний актовий запис №03. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_2.

За час шлюбу у подружжя народилася донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_2 від 19.11.2013 року.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

У відповідності із ст.110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 Сімейного Кодексу України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 Сімейного Кодексу.

Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Виходячи із змісту ч.3 та ч.4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України).

Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Шлюб між ОСОБА_1. та ОСОБА_2 виявився невдалим. Сімейне життя не склалося, шлюбних стосунків вони не підтримують, тобто даний шлюб існує тільки формально. Позивач стверджує, що протягом останнього часу подружжя спільно не проживає та не веде спільного господарства.

Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи наведені вище норми СК України, а також те, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, а тому шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 слід розірвати.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини).

Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

В силу дії ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч.1 ст.183 СК України). Відповідно до ч. 5 ст.183 Сімейного кодексу України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Відповідно до ст.182 Сімейного кодексу України при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

При визначенні розміру аліментів суд виходить з матеріального становища дитини, яка не мають інших доходів, крім утримання батьків.

Договори про припинення права на аліменти у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно та/ або про сплату аліментів між сторонами не укладалися. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання.

ОСОБА_1 у поданій до суду позовній заяві вказує, що на даний час відповідач ОСОБА_2 офіційно працевлаштований, працює в ТОВ «Джейбіл Сьоркіт Юкрейн Лімітед». Доходи, які отримує позивачка є недостатніми для повноцінного забезпечення матеріального становища малолітньої дитини, її духовного та фізичного розвитку, окрім того зазначає, що у неї на утриманні є ще одна дитина, що підтверджується доданою до матеріалів справи довідкою про склад сім'ї.

14.12.2017 року відповідач подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, разом з якою подав і довідку про доходи. Довідка підтверджує, що ОСОБА_2, дійсно працює в ТОВ «Джейбіл Сьоркіт Юкрейн Лімітед», та отрує за місцем роботи заробітну плату.

При визначенні розміру аліментів суд враховує відсутність у відповідача інших дітей чи непрацездатних батьків, матеріальне становище відповідача та позивача, а також те, що обов'язок щодо утримання дітей покладено на обох батьків, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в цій частині підлягають до задоволення.

Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи наведені вище норми СК України, а також те, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку, що з ОСОБА_5 слід стягнути на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої доньки, ОСОБА_3 у розмірі 1/3 всіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня звернення з позовною заявою до суду - 06.06.2017 року до досягнення дитиною повноліття. Таким чином позовна заява підлягає задоволенню.

Керуючись ч. 1 ст. 21, ч. 1 ст. 24, ст.ст. 110, 112 СК України, ст.ст. 10, 60, 174, 208, 209, 213, 215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - задовольнити.

Шлюб, укладений 29 серпня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, який зареєстровано виконкомом Дубрівської сільської ради Ужгородського району про що зроблено відповідний актовий запис №03 - розірвати.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/3 всіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня звернення з позовною заявою до суду - 06.06.2017 року до досягнення дитиною повноліття.

Малолітню доньку ОСОБА_3 залишити проживати з матір'ю - ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 640,0 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів після проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.В. Фазикош