Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2017 року м. Маріуполь

Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі: головуючого судді Хараджі Н.В., при секретарі Петровському Д.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Маріуполя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального комерційного підприємства «Маріупольтепломережа», Маріупольської міської ради про визнання договірних зобов'язань, їх припинення, розірвання та визнання недійсними,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з даним позовом, уточненим в ході розгляду справи, вказуючи, що він зареєстрований та раніше мешкав за адресою: АДРЕСА_1, проте з серпня 2015 року фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2. Проте відповідач продовжує нараховувати за адресою: АДРЕСА_1 платежі за поставлену теплову енергію, якою він фактично не користується, та у наданні даної послуги він не потребує. При цьому відповідач плату за поставлену теплову енергію стягує з нього у судовому порядку. На звернення позивача відповідач відмовляє у припиненні подачі теплової енергії у квартиру та не відключати квартиру від системи центрального опалення. При цьому, договір про надання послуг по центральному опаленню та поставки гарячої води у позивача відсутній, проте відносини щодо надання вказаних послуг між сторонами фактично існують на підставі ст.ст. 712,714 ЦК України. На підставі викладеного позивач змушений звернутись до суду з даним позовом, яким просить: визнати сторони у цивільній справі такими, які складалися у відносинах договору на поставку енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу станом як на 21.07.2015 р., так і станом на 10.08.2016 р.; припинити починаючи з 21.07.2015 р. (з моменту звернення позивача до відповідача за припиненням поставок теплової енергії), проте не менше ніж з 10.08.2016 р. (з моменту звернення позивача в суд з позовом у цивільній справі № 263/10023 / 16-ц зобов'язання фактично існуюче між сторонами в порядку, передбаченому ст.ст.712,714 ЦК України з постачання гарячої води та теплової енергії; розірвати зобов'язання, здійснюване в формі договору про надання послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води, що має місце між ККП «Маріупольтепломережа» та ОСОБА_1, починаючи з 21.07. 2015 г. (від дня звернення ОСОБА_1 із заявою до ККП «МТС»), проте не менше (не пізніше), ніж з 10.08.2016 р. (з дня звернення ОСОБА_1 в суд по цивільній справі № 263/10023/16-ц); визнати недійсним зобов'язання здійснюване в формі договору про надання послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води, що має місце між ККП «Маріупольтепломережа» та ОСОБА_1, починаючи з 21.07.2015 р. (з дня звернення ОСОБА_1 із заявою до ККП «Маріупольтепломережа»), проте не менше (не пізніше), ніж з 10.08.2016 р. (з дня звернення ОСОБА_1 в суд по цивільній справі № 263/10023/16-ц ); судові витрати по справі покласти на відповідача.

Позивач та його представник в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі.

Представник ККП «Маріупольтепломережа» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення в повному обсязі на підставах, викладених в письмових запереченнях, відповідно до яких раніше ККП «Маріупольтепломережа» зверталося за роз'ясненнями пов'язаними з відключенням споживачів від централізованого опалення і гарячого водопостачання в Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України. Згідно отриманої відповіді випливає, що відключення споживачів від мереж ЦО і постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж ЦО і постачання гарячої води забороняється. Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 № 630, відключення споживачів від мереж ЦО і постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж ЦО і постачання гарячої води забороняється. Згідно з наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06.11.2007г. № 169, затверджено зміни до «Порядку відключення окремих приміщень від централізованого опалення і постачання гарячої води, при відмові споживачів від централізованого теплопостачання». Відключення можна робити тільки за умови переведення всіх квартир будинку на індивідуальне опалення. Згідно статуту ККП «Маріупольтепломережа», в повноваження підприємства не входять питання щодо відключення споживачів від мереж централізованого опалення. Питання про надання такого дозволу знаходяться в компетенції спеціально створеної Комісії з працівників міської ради та її виконавчого комітету, яка діє відповідно до розпорядження міського голови. Таким чином, єдиною підставою для зняття споживача з обліку і припинення відповідних нарахувань, є акт про відключення, затверджений відповідною Комісією і установка альтернативного опалення. Зауважує, що спрямування підприємством на адресу позивача квитанцій на оплату послуг з теплопостачання, наданих ККП «Маріупольтепломережа», і є підтвердженням усного договору між сторонами щодо надання послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води, а відсутність між сторонами договору в формі єдиного письмового документа не звільняє сторону від обов'язку оплати даних комунальних послуг. При цьому відповідно до ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» укладення договору з постачальником є прямим обов'язком споживача, а з такою вимогою позивач на підприємство не звертався.

Представник Маріупольської міської ради в судове засідання не з'явився, надав суду заяву з проханням про розгляд справи за його відсутності.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, з наступних підстав.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб які беруть участь у справі виник спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.3 ст.212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно акту, складеного 02.08.2016 року ЖКП «Жилкомплекс», ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1, в якій зареєстрований, проте в якій не мешкає.

Відповідно до довідки за №345 від 12.10.2016 року, виданої КСН «Меотида», ОСОБА_1 фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно листа ККП «Маріупольтепломережа» від 24.07.2015, адресованого на ім'я ОСОБА_1, звернення останнього від 21.07.2015 року щодо відключення квартири АДРЕСА_1 від централізованого опалення не було розглянуто, у зв'язку з його повторністю.

Крім того, з листів ККП «Маріупольтепломережа» від 15.05.2015 року та виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 13.10.2015 року щодо відключення вказаної квартири від централізованого опалення вбачається, що дане відключення відповідно до Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 № 630 та Наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06.11.2007г. № 169 можливо лише за умови переведення всіх квартир будинку на індивідуальне опалення.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 08.02.2017 року по справі №263/15459/16-ц позов Комунального комерційного підприємства Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за користування тепловою енергією був задоволений, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального комерційного підприємства Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа» заборгованість за користування тепловою енергією за адресою: АДРЕСА_1, у розмірі 6 264,93 грн., інфляційні витрати у розмірі 298,71 грн., 3% річних у розмірі 101,97 грн. за період з 01.09.2015 року по 01.12.2016 рік та судовий збір в розмірі 1 378,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 26.12.2016 року по справі №263/8138/16-ц було відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального комерційного підприємства «Маріупольтепломережа» про визнання дій відповідача щодо відмови йому у відключенні квартири АДРЕСА_1 від централізованого водопостачання неправомірними та про зобов'язання відповідача відключити квартиру АДРЕСА_1 від централізованого водопостачання (припинити подачу теплової енергії у вищевказану квартиру).

Ухвалою Апеляційного суду донецької області від 07.02.2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було відхилено,рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 грудня 2016 року залишити без змін.

Вказаними рішеннями встановлено, що відповідно до ст.ст. 202, 205, 208, 714 ЦК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630 зі змінами, підключення квартири ОСОБА_1 до тепломережі, прийняття послуг з теплопостачання за адресою: АДРЕСА_1, слід вважати фактичним укладенням договору між сторонами на умовах, передбачених Законом та Правилами.

Що стосується заявлених позовних вимог про визнати ОСОБА_1 та ККП «Маріупольтепломережа» такими, які складалися у відносинах договору на поставку енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу станом як на 21.07.2015 р., так і станом на 10.08.2016 р., то даний факт був встановлений рішеннями Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 26.12.2016 року та від 08.02.2017 року, а тому відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням визнається право відношенням, на підставі якого одна сторона боржник зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майна, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 202 ЦК України).

Відносини між сторонами з приводу постачання фізичним особам електричної енергії регулюється нормами ст. 714 ЦК України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630 зі змінами.

Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, а споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Відповідно до ст. 19 Закону відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Судом встановлено, що при фактичному укладенні договору (усної форми) щодо надання послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, і вони досягли згоди щодо істотних умов даного договору, правочин вчинений у формі, встановленій законом, був спрямований на отримання вказаних послуг .

Враховуючи, що сторонами досягнуто згоди щодо істотних умов договору, та відсутність підстав для визнання даного договору недійсним, суд вважає, що умови договору є обов'язковими для виконання сторонами договору, які його уклали.

Отже, судом встановлено, що ОСОБА_1 та ККП «Маріупольтепломережа» перебувають у договірних відносинах щодо надання послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води.

Що стосується заявлених позовних вимог про припинення та розірвання зобов'язань між сторонами, то відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Припинення зобов'язання передбачено Главою 50 ЦК України, відповідно до якої зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Особливості припинення зобов'язань за договорами купівлі-продажу цінних паперів, укладених на фондовій біржі, встановлюються законодавством. Законом можуть бути встановлені випадки, коли припинення зобов'язань на певних підставах не допускається (ст.598). Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599). Зобов'язання припиняється за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо). Розмір, строки й порядок передання відступного встановлюються сторонами (ст.600). Зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін (ст.601). Зобов'язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація). Новація не допускається щодо зобов'язань про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, про сплату аліментів та в інших випадках, встановлених законом. Новація припиняє додаткові зобов'язання, пов'язані з первісним зобов'язанням, якщо інше не встановлено договором (ст.604). Зобов'язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов'язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора(ст.605). Зобов'язання припиняється поєднанням боржника і кредитора в одній особі (ст.606). Зобов'язання припиняється неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає (ст.607). Зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою. Зобов'язання припиняється смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов'язаним з особою кредитора (ст.608). Зобов'язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов'язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов'язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю (ст.609).

При цьому, жодні з перелічених та передбачених діючим законодавством підстави як розірвання зобов'язання, так і його припинення, судом в ході розгляду справи встановлені не були, у зв'язку з чим заявлені позовні вимоги в частині припинення та розірвання, починаючи з 21.07.2015 р. (з моменту звернення позивача до відповідача за припиненням поставок теплової енергії), проте не менше ніж з 10.08.2016 р. (з моменту звернення позивача в суд з позовом у цивільній справі № 263/10023/16-ц, зобов'язання фактично існуючого між сторонами з постачання гарячої води та теплової енергії, є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Що стосується вимог про визнання недійсним зобов'язання, здійснюваного в формі договору про надання послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води, то відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину, тобто в даному випадку дій двох або більше сторін, спрямованих на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Враховуючи, що будь яка з підстав, передбачена ст.ст. 203, 215 ЦК України, сторонами не доведена та в судовому засіданні не встановлена, то в цій частині позовні вимоги також задоволенню також не підлягають.

Крім того аналогічні позовні вимоги ОСОБА_1 до ККП «Маріупольтепломережа» про припинення зобов'язання, починаючи з 10.08.2016 року, та розірвання договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, укладеного між ним та ККП «Маріупольтепломережа»; визнання недійсними зобов'язання за договором про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, укладеним між ним та ККП «Маріупольтепломережа», за період з серпня 2015 року по 10.08.2016 року, вже були предметом розгляду як суду першої, так і суду апеляційної інстанції, та в задоволенні яких було відмовлено, у зв'язку з необґрунтованістю та недоведеністю.

На підставі ст.ст. 11, 203, 215, 598-609, 651, 714 ЦК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, керуючись ст.ст. 10, 27, 31, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального комерційного підприємства «Маріупольтепломережа», Маріупольської міської ради про визнання договірних зобов'язань, їх припинення, розірвання та визнання недійсними, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 10 днів від дня його проголошення до Апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд м. Маріуполя. Особи, які приймали участь у справі, але не були присутні при проголошені судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів від дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.В. Хараджа