Справа №716/877/17
Провадження № 2/716/391/2017
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07.07.2017 року Заставнівський районний суд Чернівецької області в складі: головуючого судді Стрільця Я.С.
з участю секретаря Климус Г.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Заставна цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю національна лізингова компанія «Люкскар» про визнання недійсним договору ревардингу, -
Позивач та його представник в судове засідання не зявилися. Представник позивача надала суду заяву в якій просила судове засідання провести без її участі. Зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти проведення заочного розгляду справи.
Представник відповідача в судове засідання повторно не зявився, про причини неявки не повідомив. Зі згоди представника позивача суд розглядає дану справу у заочному порядку на підставі ст. 224 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини.
Товаром, згідно п. 3.1 Договору виступає автомобіль KIA SPORTAGE, моделі 2.0 АТ D Тор (Білий). Вартість предмета ревардинга згідно додатку № 2 до Договору складаєу 365 000 грн.
Відповідно до п. 2.1 Договору Постачальник (відповідач) зобовязується придбати та передати на умовах ревардингу у користування майно (Товар), а Отримувач (позивач) зобовязується прийняти товар та сплачувати ревардингові платежі та інші платежі згідно з умовами Договору.
Згідно п. 3.3 Договору товар є власністю постачальника до моменту переоформлення права власності на Отримувача.
Відповідно до п. 5.1, 5.2 Договору товар передається в користування Отримувачеві протягом строку, який становить не більше 150 робочих днів з моменту сплати отримувачем на рахунок Постачальника Першого Ревардингового Платежу за передачу товару. Отримувач має право сплачувати Перший Ревардинговий Платіж впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання Договору. Перший Ревардинговий Платіж може бути сплачено у повному обсязі достроково 12 місяців лише за письмовою згодою сторін. За дострокову сплату Першого Ревардингового Платежу без письмової згоди сторін нараховується штраф у розміні 30% від вартості Товару.
Згідно п. 12.11 у випадку розірвання даного Договору Отримувачем до підписання акта приймання-передачі Товару, постачальник повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми Першого Ревардингового Платежу. В такому випадку вартість фінансування даного Договору Отримувачу не повертається.
Відповідно до розділу І Договору: Ревардинг це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору Ревардингу.
Однак, діючим цивільним законодавством не врегульовано правовідносини, що виникають з договору ревардингу. Тому суд, на підставі ст. 8 ЦК України, при вирішенні даної справи керується правовими нормами ЦК України, інших актів законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (застосовує аналогію закону). Як вбачається з положень оскаржуваного Договору, він містить у собі ознаки договору лізингу, найму та купівлі-продажу транспортного засобу.
Про це свідчить і сам Договір, у п. 8.13 якого вказано, що Постачальник здійснює лізингову діяльність.
Згідно ч.1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
Пунктом 3.6 Договору передбачено, що постачальник не відповідає перед Отримувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності товару, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.
В той же час, Договір не містить вказівки яка саме особа є продавцем та де вона знаходиться, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.
Зазначені умови спірного Договору суперечать вимогам ч. 1 ст.808 ЦК України, яка передбачає, що якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.
Таким чином у вказаному договорі суттєво обмежені права позивача по відношенню до Постачальника у разі неналежного виконання останнім обов'язків, передбачених договором та законом. Звужені обов'язки постачальника, які передбачені ч.2 ст.10 Закону України «Про фінансовий лізинг», положеннями ЦК України, оскільки за даним Договором лише п.4.1.1. передбачено єдиний обов'язок постачальника передати у користування та володіння отримувача товар в порядку, встановленому цим договором (передати у власність обов'язок відсутній), повністю виключена відповідальність постачальника за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі товару та його належної якості, одночасно значно розширені права постачальника.
Положеннями розділу 12 Договору встановлено жорстку односторонню відповідальність Одержувача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами ст. 18 Закону України «Про захист пав споживачів».
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.
Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.
Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).
У постанові від 16 грудня 2015 року (№ 6-2766цс15) Верховний Суд України, скасовуючи судові рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій і залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, яким частково задоволено позовні вимоги та визнано недійсним договір фінансового лізингу й стягнуто з відповідача на користь позивача авансовий платіж, виходив з того, що згідно із частиною другою статті 18 Закон № 1023-XII умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Несправедливими за частиною третьою статті 18 Закону № 1023-XII є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи в разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.
Аналіз змісту спірного Договору показує, що в ньому суттжєво обмежені, (а деякі взагалі виключені) права Одержувача Товару як споживача відносно Постачальника у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (пункт 3.6. договору); значно звужені обов'язки Постачальника, який в данному договорі виступає лізингодавцем, які передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг», положеннями ЦК України; повністю виключена відповідальність Постачальника за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі товару та передачі товару належної якості, одночасно значно розширені права постачальника.
Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, оскаржуваний договір за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.
Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Судом встановлено, що оспорюваний Договір нотаріально посвідчено не було. Відповідно, виходячи з положень частини першої статті 220 ЦК України у зв'язку з недодержанням сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Даний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-2766цс15.
Крім того необхідно зазначити, що згідно п. 5 ч.1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. У п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону визначено, що фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. (ч. 1 ст. 5 Закону).
Отже, чинним законодавством чітко передбачено, що послуги фінансового лізингу можуть надаватися тільки юридичною особою, що має статус фінансової установи.
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутись до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.
Згідно п. 3 ч.1 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» відповідно до спеціальних законів господарська діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню.
З листа Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №3738/16-9 від 19.05.2017 року, що є в матеріалах справи, вбачається, що інформація про ТОВ НЛК «ЛЮКСКАР» до державного реєстру фінансових установ, що веде Нацкомфінпослуг, не вносилась. Товариство статусу фінансової установи не набувало, ліцензії на надання фінансових послуг у Нацкомфінпослуг не отримувало. Товариство не внесено до Реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги та не отримувало довідку про взяття на облік юридичної особи.
На підставі викладеного суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для визнання договору недійсним.
Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.
На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 203, 215, 216, 220, 806, 808 ЦК України, ст.ст.10, 11, 60, 61, 88, 212-215, 224, 218 ЦПК України, суд, -

Позов задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
СУДДЯ: СТРІЛЕЦЬ Я.С.