Провадження № 2/522/5232/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2017 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі:

судді - Тарасова А.В.

за участю секретаря судового засідання - Ткаченко О.О.,

розглянувши в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про примусове повернення дитини та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси 17.10.2016 року звернувся позивач ОСОБА_1. із зазначеною позовною заявою, вказуючи, що 27.08.2013 у нього з ОСОБА_2 народилась донька ОСОБА_3.

За домовленістю між батьками місце проживання дитини було визначено з матірю, ОСОБА_2, за адресою АДРЕСА_1. В 2015 році ОСОБА_2 виїхала разом з малолітньою донькою, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, до м. Москва, Російської Федерації, на підставі нотаріально посвідченої письмової згоди ОСОБА_1, яку 02.07.2015 на прохання ОСОБА_2 позивач надав відповідачці для тимчасового виїзду малолітньої ОСОБА_3 за кордон з метою відпочинку та оздоровлення строком з 02.07.2015 р. по 02.07.2016 р.

ОСОБА_2 постійно, без згоди позивача і законних підстав утримує малолітню доньку ОСОБА_3 на території Російської Федерації.

Позивач вважає, що відповідачка порушує його права та права їх малолітньої дитини та просить вжити заходів для негайного відібрання ОСОБА_3 у ОСОБА_2 та повернення малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 за попереднім місцем проживання за адресою: Україна, 65049, АДРЕСА_2, а також про стягнення з відповідачки моральної шкоди у розмірі 50 000, 00 грн.

Позивач, представник позивача у судовому засіданні підтримали позовну заяву.

У судове засідання 01.11.2017 року, позивач, представник позивача адвокат ОСОБА_4 не зявились, представник надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, зазначила, що відповідача необхідно позбавити батьківських прав, в судове засідання 01.11.2017 року не зявилась, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи за відсутності не надала.

Представник третьої особи у судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за їх відсутності не подавали.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 27.08.2013 народилась ОСОБА_3, про що 10.09.2013 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління був зроблений актовий запис № 8352 та видано свідоцтво про народження ОСОБА_3 ОСОБА_5 І-ЖД № 360686 від 10.09. 2013 р. У свідоцтві про народження батьками дитини записані мати: ОСОБА_2, батько: ОСОБА_1. Шлюб між батьками зареєстрований не був.

За домовленістю між батьками місце проживання дитини було визначено з матірю, ОСОБА_2, за адресою АДРЕСА_1, інших відомостей суду не надано.

05.09.2015 ОСОБА_2 виїхала разом з малолітньою донькою, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, до м. Москви Російської Федерації, на підставі нотаріально посвідченої письмової згоди ОСОБА_1, яку позивач надав відповідачці для тимчасового виїзду малолітньої дитини ОСОБА_3 за кордон з метою відпочинку та оздоровлення строком з 02.07.2015 р. по 02.07.2016 р. Дозвіл було оформлено у вигляді Заяви, посвідчено Приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_6 від 02.07. 2015 р., реєстровий № 772.

Після вивезення 05.09.15, ОСОБА_2 не повернула на територію України дитину ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується відповіддю на запит суду Державної прикордонної служби України вих. № 064-30332/15-17 від 22.09.2017 щодо перетинання державного кордону України, згідно якої ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_3 27.08.2013 виїхали рейсом Одеса-Внуково 05.09.2015, ОСОБА_2 вїжджала в Україну без дитини 12.08.2016 та виїжджала 21.08.2016 рейсами Мінськ Одеса, Одеса-Мінськ.

Позивач, ОСОБА_1, не надавав згоди на зміну місця проживання доньки та постійне проживання малолітньої доньки ОСОБА_3 за кордоном, що зокрема й підтверджується його поясненнями даними у судовому засіданні.

Відповідно до ст. 52 Конституції України «діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним».

У свою чергу відповідно до ст. 141 СК України «1. Мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини».

Ст.ст. 15, 16 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Це означає, що батьки, які проживають окремо від дитини, зобовязані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Батьки, інші члени сімї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобовязані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання.

Статтями 151, 153, 157159 Сімейного кодексу України передбачено, що мати та батько мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, із ким проживає дитина, не має права перешкоджати іншому спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні.

Відповідно до ст. 160 СК України Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Ст. 11 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 р. покладає на держави зобовязання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону.

Так, згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі Конвенція), яка набула чинності для України з 1 вересня 2006 року, а у відносинах між Україною та Російською Федерацією з 01.06.2012 р. «Переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування».

Відповідно до п. 4 ОСОБА_7 Пленуму ВСС України «Про практику розгляду судами цивільних справ із застосуванням Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (Гаазька Конвенція)» від 17.10.2014 р. «У Гаазькій Конвенції визначено поняття «незаконне переміщення» або «утримування дитини». На практиці у таких справах дитину вивозить або відмовляється повернути до держави постійного проживання один із батьків. У Гаазькій Конвенції вживаються поняття «право піклування» і «право доступу», тлумачення яких обмежено виключно цілями Конвенції. Так, право піклування означає сукупність прав, які стосуються турботи про дитину, зокрема, право опікуна визначати місце проживання дитини. Право доступу включає право спілкуватися з дитиною, у тому числі переміщувати її на обмежений час у інше місце, ніж місце постійного проживання (ст. 5 Конвенції»). Відповідно до цілей Гаазької Конвенції, її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема, вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання».

Судом встановлено, що 05.09.2015 року відповідачка ОСОБА_2 вивезла з території України малолітню доньку ОСОБА_3 за згодою батька ОСОБА_1 на тимчасове вивезення для відпочинку, але відповідачка незаконно, без згоди батька ОСОБА_1, утримує дитину ОСОБА_3 на території Російської Федерації у місті Москві і не повертає більше двох років в Україну за місцем постійного проживання, чим порушує права дитини ОСОБА_3 і батька дитини ОСОБА_1.

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 162 СК України «Якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання».

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Конвенції «Судові й адміністративні органи Договірних держав без затримок здійснюють усі процедури для повернення дітей».

Разом з тим, суд вважає, що в задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди, слід відмовити.

Так, згідно до згідно до ч. 2 ст. 162 СК України «Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала».

З матеріалів справи та з пояснень позивача вбачається, що місце проживання дитини було визначено з матірю, ОСОБА_2, за адресою АДРЕСА_1.

Таким чином, позивач, як особа, з якою не проживала малолітня дитини, не має право на відшкодування моральної шкоди за правилами ч. 2 ст. 162 СК України.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом встановлено, що позивачем було сплачено суму судового збору в розмірі 1102,42 грн. Враховуючи, що згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати, суд, з урахуванням принципу пропорційності, вважає за доцільне стягнути судовий збір в розмірі 551,21 гривень.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 206, 212- 214 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про примусове повернення дитини та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Відібрати ОСОБА_3 у ОСОБА_2 та повернути малолітню дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 до держави постійного місця проживання - Україну за попереднім місцем проживання батька ОСОБА_1: 65009, АДРЕСА_3.

В задоволенні вимог щодо відшкодування моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму судового збору в розмірі 551,21 грн.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м. Одеси протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.В. Тарасов

01 листопада 2017 року