№ 234/8154/17
Справа № 2/234/3909/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2017 року Слов'янський міськрайонний суд Донецької області в складі:

Головуючий суддя Пронін С.Г.

при секретарі Чевела С.Ю.

за участю представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Слов'янська справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 повернення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, про повернення коштів, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 24 грудня 2013 між ним та відповідачем було укладено договір позики, на підставі якого в той же день він позичив відповідачу кошти у розмірі 24500,00 гривень, а він зобов'язався повернути кошти до 24 грудня 2014 року. На теперішній час відповідач відмовляється повертати йому запозичені кошти. Неодноразові звернення до відповідача щодо запозичених коштів позитивних результатів не дали. У зв'язку з чим він був змушений звернутися до суду з дійсним позовом та просить стягнути суд суму боргу за договором позики у розмірі 24500,00 гривень, витрати на правову допомогу у розмірі 2000,00 гривень та судові витрати у розмірі 640,00 гривень.

Позивач в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив справу розглянути за участю його представника ОСОБА_1 та позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник позивача ОСОБА_1, який діє на підставі витягу з договору про надання правової допомоги в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримав, просив їх задовольнити, надав суду пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві.

Відповідач у судовому засіданні пояснив, що розписку про отримання коштів у позивача він писав та брав у нього в борг гроші. Однак, грошові кошти частково віддавав, але підтверджень у нього не має.

Повно та всебічно дослідивши матеріали цивільної справи, суд встановив такі обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що позивач надав відповідачу в борг 24500,00 грн., про що свідчить розписка ОСОБА_2, від 24.12.2013.

У розпизці зазначені: сторони зобов'язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яку відповідач зобов'язується повернути позивачу та до якого числа, та особистий підпис позичальника з зазначенням дати.

Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписки свідчать про його укладення відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, видана відповідачем позивачеві розписка у розумінні Цивільного кодексу є договором позики.

В постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13, зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Крім того, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79 цс 14, зазначено, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно до умов розписки відповідач зобов'язався повернути борг у строк до 24.12.2014 року, але свої зобов'язання не виконав.

Відмова відповідача виконати свої зобов'язання за договором позики та повернути позику добровільно змушує позивача звернутися до суду з позовом про примусове стягнення суми боргу.

Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги (ст. 527 ЦК України).

Наявність оригіналу розписки у кредитора свідчить про існування не виконаного зобов'язання (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі N 6-24цс12).

Ствердження відповідача про те, що він частково віддав борг позивачу суд не приймає до уваги, оскільки підтверджень даного факту відповідачем суду не надано, а тому суд приходить до висновку, що відповідач своє зобов'язання за договором позики не виконав та позов ОСОБА_3 підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у сумі 640,00 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст.8, 10, 15, 60, 88, 209, 212-215, 217 ЦПК України, ст.ст. 1046 - 1049 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, який проживає за адресою: АДРЕСА_1, інших відомостей суду не надано, ідентифікаційний номер не відомий оскільки фізичну особу неможливо однозначно ідентифікувати на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП: НОМЕР_1, який проживає за адресою: АДРЕСА_2, суму боргу за договором позики у розмірі 24500 (двадцять чотири тисячі п'ятсот) гривень 00 копійок, витрати на правову допомогу у розмірі 2000 (дві тисячі) гривень 00 копійок та судовий збір в розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок, а всього на загальну суму 27140 (двадцять сім тисяч сто сорок) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржене в судову палату по цивільних справах Апеляційного суду Донецької області, шляхом подачі апеляційної скарги через Слов'янський міськрайонний суд, протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Слов'янського

міськрайонного суду С.Г. Пронін