Справа № 142/1070/16-ц Провадження № 22-ц/772/1078/2017Головуючий в суді першої інстанції Фартух О. І.
Категорія 20 Доповідач Панасюк О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі: головуючого - судді Панасюка О.С., суддів Шемети Т.М., Зайцева А.Ю., з участю секретаря судового засідання Куленко О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, за апеляційною скаргою керівника Бершадської місцевої прокуратури Вінницької області, який діє в інтересах держави в особі: Могилів-Подільської об'єднаної державної податкової інспекції головного управління державної фіскальної служби у Вінницькій області та Крижопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області, на рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 19 липня 2016 року, -

встановила:

07 липня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з цим позовом, вказуючи, що 09 листопада 2015 року він та ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу житлового будинку та господарських споруд, що розташовані по АДРЕСА_1, вартістю 50 тис. грн. На виконання цього договору, ОСОБА_3 передав йому будинок, однак нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу вони не встигли, оскільки ОСОБА_3 виїхав невдовзі за межі України, а відтак просив визнати дійсним нотаріально не посвідчений договір купівлі-продажу зазначеного будинку з господарськими будівлями і спорудами та визнати за ним право власності на це нерухоме майно.

Рішенням Піщанської районного суду Вінницької області від 19 липня 2016 року позов задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу житлового будиноку з господарськими спорудами, розташованого по АДРЕСА_1, загальною площею 175,8 кв.м., житловою площею 119,3 кв.м., вартістю 49923,00 грн, зазначеного в технічному паспорті під літ. «А», а - веранда; а-1 - веранда; а2 - вхідний майданчик; а3 - вхідний майданчик; Б - сарай; В - літня кухня; 1-3 огорожа, укладений 09 листопада 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Визнано за ОСОБА_2 право власності на це нерухоме майно.

В апеляційній скарзі керівник Бершадської місцевої прокуратури Вінницької області, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення суду і ухвалити нове про відмову у позові.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України передбачає, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; апеляційний суд досліджує лише ті докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Таким чином, судова колегія розглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Цим вимогам рішення відповідає не повністю з огляду на таке.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що позивач повністю виконав умови договору купівлі-продажу, передавши відповідачу грошові кошти в сумі 50 тис. грн, відповідач передав йому ключі від будинку та правовстановлюючі документи на нього, але ухиляється від нотаріального посвідчення договору, а відтак цей договір необхідно визнати дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнати за ОСОБА_2 право власності на зазначене нерухоме майно.

Проте повністю погодитись з таким висновком суду не можна з таких міркувань.

Судом встановлено, що 09 листопада 2015 року у простій письмовій формі ОСОБА_3 видав ОСОБА_2 розписку, за якою підтверджував отримання від останнього 50 тис. грн за продаж належного йому житлового будиноку з господарськими спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 (а.с. 7).

Зазначений будинок належав відповідачеві на підставі договору купівлі-продажу від 30 липня 1998 року, посвідченого завідувачем Піщанської державної нотаріальної контори Вінницької області Дорошенко Н.І. (а.с. 8).

Згідно з висновком незалежного оцінювача ОСОБА_5 від 8 червня 2016 року середньо-ринкова вартість житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 становить 49923,00 грн (а.с. 21).

Як видно із телеграми ОСОБА_3, адресованої суду першої інстанції, він проти позову не заперечував, просив справу розглянути у його відсутності. Телеграма була прийнята по телефону у м. Томськ Російської Федерації (а.с. 32).

З копії паспорта ОСОБА_3 видно, що він є громадянином Російської Федерації, проживає у військовому містечку Тайожний селища Пангоди Ямало-Ненецького автономного округу Тюменської області РФ (а.с. 5 - 6).

Ст. 655 ЦК України визначає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Ч. 2 ст. 220 ЦК України встановлює можливість визнання дійсним договору, сторони якого домовились щодо усіх істотних його умов, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відтак, встановивши, що ОСОБА_3 передав належний йому на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями ОСОБА_2, за що останній сплатив відповідну грошову суму, що підтверджується письмовою розпискою відповідача, тобто сторони домовились щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу, і відбулося повне його виконання, а також факт ухилення продавця від нотаріального посвідчення договору, про що свідчить, зокрема факт його постійного проживання в Російській Федерації та відмова від особистої участі у розгляді справи, а також пояснення позивача про те, що для нотаріального оформлення договору потребувався відповідний час для оформлення технічної документації на будинок, однак, всупереч досягнутій домовленості з відповідачем, він не став очікувати завершення виготовлення технічного паспорта на будинок, яке відбулося лише 06 червня 2016 року (а.с. 9) і залишив територію України, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необхідність захисту прав позивача як покупця за договором купівлі-продажу шляхом визнання його дійсним на підставі ст. 220 ЦК України.

Таким чином колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги у цій частині, які фактично зводяться до заперечення можливості визнання договору купівлі-продажу житлового будинку дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України, оскільки момент вчинення такого правочину відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому він не є укладеним і не створює прав та обов'язків для сторін, тому що п.п. 6, 7 п. 3 ст. 30 Закону України 31878-VI від 11 лютого 2010 року «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» із ч. 3 ст. 640 та ч. 1 ст. 657 ЦК України вказівку про державну реєстрацію договору, зокрема купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна, як умову з якою закон пов'язує момент його укладення, вилучено.

Разом з тим, позов про визнання права власності є спеціальним або допоміжним речово-правовим засобом захисту права власності.

Цивільне законодавство визначає особливості реалізації правомочності власника.

За правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред'явлення позову).

Таким чином, ураховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст. 392 ЦК України.

До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у справах № 6-688цс15, № 6-1858цс-15, однак всупереч приписам ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України суд першої інстанції не врахував його при розгляді цієї справи.

При цьому суд також залишив поза увагою, що право власності на нерухоме майно, яке підлягає реєстрації, згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Отже, підстав для визнання за позивачем права власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами у суду першої інстанції не було.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу керівника Бершадської місцевої прокуратури Вінницької області Гирби Володимира Михайловича, який діє в інтересах держави в особі: Могилів-Подільської об'єднаної державної податкової інспекції головного управління державної фіскальної служби у Вінницькій області та Крижопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області, задовольнити частково.

Рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 19 липня 2016 року в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на житловий будинок з господарськими спорудами, розташований по АДРЕСА_1, загальною площею 175,8 кв.м., житловою площею 119,3 кв.м., вартістю 49923,00 грн, зазначений в технічному паспорті під літ. «А», а - веранда; а-1 - веранда; а2 - вхідний майданчик; а3 - вхідний майданчик; Б - сарай; В - літня кухня; 1-3 огорожа, скасувати.

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 у цій частині відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий /підпис/ О.С. Панасюк

Судді: /підпис/ Т.М. Шемета

/підпис/ А.Ю. Зайцев

Згідно з оригіналом О.С. Панасюк