Справа № 369/382/17
Провадження № 2/369/1361/17
РІШЕННЯ

Іменем України

05.10.2017 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі головуючої судді Ковальчук Л.М., при секретарі Завойській В.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг», Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2017 року позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулись з позовом до ТОВ «Естейт Селлінг», ПАТ «КБ «Приватбанк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу, посилаючись на те, що 29 травня 2006 року між ним, ОСОБА_2 та ПАТ «КБ «Приватбанк» був укладений кредитний договір № КІV0GA00000127 про надання споживчого кредиту у розмірі 27 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % річних.

У якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ним та ПАТ «КБ «Приватбанк» був укладений договір іпотеки квартири, згідно умов якого іпотекодавець надав в іпотеку квартиру АДРЕСА_2

Вказана квартира є спільним майном подружжя, оскільки була придбана за період перебування їх у шлюбі.

Вона, ОСОБА_1, яка зареєстрована в даній квартирі згоди на укладення договору іпотеки не надавала.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 липня 2012 року були задоволені частково вимоги ПАТ «КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу предмету іпотеки з укладенням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах, організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ «КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами державних дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

На підставі вказаного судового рішення 31 серпня 2016 року між ПАТ «КБ «Приватбанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» був укладений договір купівлі-продажу, згідно умов якого ПАТ «КБ «Приватбанк» передав у власність покупцю ТОВ «Естейт Селлінг» квартиру АДРЕСА_1 а покупець прийняв у власність нерухоме майно та сплатив продавцю кошти у розмірі 654 029 грн..

На думку позивачів вказаний договір купівлі-продажу є недійсним, оскільки він був укладений з порушенням вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно положень п. 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно вимог ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно вимог ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язання за споживчими кредитами, та за умови, що таке нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя.

Мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання, тому встановлений мораторій на звернення стягнення майна, наданого, як забезпечення кредитів в іноземній валюті, передбачений Законом України «Про мораторій» має лише тимчасовий характер і забороняє примусове стягнення такого майна.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій» не підлягає виконанню.

Позивачі вказали на те, що спорюваний договір купівлі-продажу квартири є недійсним, оскільки він суперечить положенням Закону України «Про мораторій» № 1304-VІІ від 06.06.2014 року, так як він був укладений між ПАТ «КБ «Приватбанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» під час дії цього закону, яким тимчасово заборонено відчужувати без згоди власника нерухоме майно, яке є предметом іпотеки і виступає як забезпечення зобов'язання за споживчим кредитом, який був наданий в іноземній валюті.

В порушення вимог ст. 38 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель також не повідомив іпотекодавця про продаж предмета іпотеки, чим порушив його право на переважне право придбати предмет іпотеки.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» позивачі просили визнати недійсним договір купівлі-продажу іпотечного майна - квартири АДРЕСА_1 який був укладений 31 серпня 2016 року між ПАТ «КБ «Приватбанк» та ТОВ «Естейт Селлінг».

У судове засідання позивач ОСОБА_2 не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 та її представник не явилися, про дату, час і місце розгляду справи представник позивача повідомлений належним чином, до суду від представника позивача надійшла заява, в якій представник позивача просив проводити розгляд справи у відсутності позивача та її представника, та в разі неявки відповідачів у судове засідання заперечувала проти проведення заочного розгляду справи.

У судове засідання представник відповідача ПАТ «КБ «Приватбанк» не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі.

У судове засідання представник відповідача ТОВ «Естейт Селлінг» не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі.

Суд, з'ясувавши дійсні обставини та давши оцінку зібраним в справі доказам, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 3 Цивільного кодексу України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов»язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Судом встановлено, що 29 травня 2006 року між ПАТ «КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № КІV0GA00000127 про надання споживчого кредиту у розмірі 27 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % річних.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № КІV0GA00000127 від 29 травня 2006 року між ПАТ «КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 29 травня 2006 року був укладений договір іпотеки № KIV0GA00000127, предметом якого є квартира АДРЕСА_2

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 липня 2012 року в справі за позовом ПАТ «КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстрації позов задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № KIV0GA00000127 від 29 травня 2006 року в розмірі 45072,45 доларів США звернуто стягнення на квартиру загальною площею 67,40 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки з укладанням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами державних дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судовий збір у розмірі 3219 грн..

В подальшому між ПАТ «КБ «Приватбанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» був укладений договір купівлі-продажу квартири від 31 серпня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3.

Відповідно до умов п. 1 договору купівлі-продажу, продавець, діючи відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку», розуміючи значення дій, без будь-якого примушення, як фізичного так і морального продав, а покупець купив квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Квартира складається із двох кімнат загальною площею 67,4 кв.м., житловою 30,9 кв.м.. Право власності на квартиру належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 09.10.2003 року Виконавчим комітетом Вишневої міської ради.

У відповідності до вимог ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим законом.

Згідно із ч. 1 ст. 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Частиною першою статті 33 та статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до умов п. 28 договору іпотеки, укладеного між ПАТ «КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2, звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом продажу будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця.

З 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про заставу», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язання громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкти незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку.

З наведеного вбачається, що положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», застосовується при одночасній наявності всіх вищезазначених ознак.

Мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта.

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Відтак, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати його (відчужувати без згоди власника).

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не підлягає виконанню.

Дана правова позиція викладена в поставі Верховного Суду України № 6-1102цс15 від 23 вересня 2015 року.

Згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Звертаючись з позовом до суду позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 посилались на те, що спірна квартира, яка була передана в іпотеку, була придбана ними за період їхнього перебування у шлюбі. Позивач ОСОБА_1 своєї згоди на укладення вказаного договору іпотеки не надавала.

Разом з тим, слід зазначити, що позивачем ОСОБА_1 не надано суду доказів про те, що на час придбання спірної квартири вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2. Доказів про те, що спірне майно було набуте позивачами в шлюбі, суду не надано.

З долучених до матеріалів справи доказів суду неможливо дійти висновку, що спірна квартира належить подружжю на праві спільної сумісної власності та була набута ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в шлюбі.

Позивач ОСОБА_1 не довела суду, яким чином були порушені її права при укладенні ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» договору іпотеки № KIV0GA00000127 від 29 травня 2006 року.

Також слід зазначити, що у відповідності до вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», позивачами не доведено суду, що вони використовують, як місце свого постійного проживання, спірну квартиру АДРЕСА_1 а також що у позичальника ОСОБА_2 у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, придатне для проживання.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», на спірні правовідносини не поширюється.

За вказаних обставин, дослідивши письмові матеріали справи суд дійшов висновку, що доводи позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2, викладені ними у позовній заяві, не підтверджені належними доказами. Позивачами не доведено, що з тих підстав, на які вони посилаються у своїй позовній заяві, договір купівлі-продажу іпотечного майна - квартири АДРЕСА_1 який був укладений 31 серпня 2016 року між ПАТ «КБ «Приватбанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» повинен бути визнаний судом недійсним у відповідності до вимог ст. ст. 203, 215 ЦК України.

За таких обставин у задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг», Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири слід відмовити.

Враховуючи викладене та керуючись вимогами ст. ст. 1, 7, 33, 39 Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», ст. ст. 15, 16, 203, 215, 526 ЦК України, ст. ст. 10, 60, 88, 213-215 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг», Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду або шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення в разі відсутності в судовому засіданні осіб, які брали участь у справі, під час проголошення судового рішення.

Суддя Ковальчук Л.М.