22-ц/775/520/2017(м)
Категорія 59 Головуючий у 1 інстанції Скрипниченко Т.І.
Доповідач Кочегарова Л.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2017 року м. Маріуполь

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Кочегарової Л.М.,

суддів: Попової С.А., Ткаченко Т.Б.,

з участю секретаря Гаркуші О.С.,

розглянувши у судовому засіданні справу за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_2, заінтересована особа ОСОБА_3 за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 09 червня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

18 травня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця. В обґрунтування скарги посилався на те, що постановою державного виконавця від 12 жовтня 2016 року було накладено арешт та оголошено заборону на відчуження на все його рухоме та нерухоме майно у звязку з заборгованістю зі сплати аліментів за рішенням суду. Заборгованість зі сплати аліментів була погашена, що підтверджується довідкою державного виконавця, однак державний виконавець арешт з майна не зняв. Просив визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (далі Приморський ВДВС) ОСОБА_2 відносно відмови у знятті арешту; зобовязати державного виконавця скасувати постанову від 12 жовтня 2016 року про накладення арешту та заборони на відчуження на все рухоме та нерухоме майно та зобовязати державного виконавця зняти арешт та скасувати заборону на відчуження з належного ОСОБА_1 майна, а саме, квартири розташованої АДРЕСА_1.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 09 червня 2017 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов'язано державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби м.Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_2 зняти арешт, накладений постановою від 12 жовтня 2016 року державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби м.Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_5, в рамках виконавчого провадження №52430173 з усього нерухомого майна та заборони на відчуження, яке належить ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1), номер запису про обтяження 16867023. В решті вимог скарги відмовлено.

ОСОБА_4 в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати ухвалу Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 09 червня 2017 року про зобовязання державного виконавця зняти арешт з майна ОСОБА_1 і посилається на неповне встановлення та недоведеність судом обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, ОСОБА_4В, яка підтримала скаргу, заперечення представника ОСОБА_1 ОСОБА_6, перевіривши матеріали справи, в межах апеляційного оскарження, та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 312 ЦПК України розглянувши апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що з 08 червня 2013 року сторони перебували у шлюбі і від шлюбу мають сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб розірвано рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 13 травня 2016 року. На підставі рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 10 травня 2016 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 стягнуто аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу).

12 жовтня 2016 року старшим державним виконавцем Приморського ВДВС ОСОБА_5 винесена постанова про арешт майна боржника ОСОБА_1 з посиланням на те, що боржник рішення суду не виконує.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення скарги боржника та зобовязуючи державного виконавця зняти арешт з майна ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість позивача перед стягувачем ОСОБА_4 по сплаті аліментів на теперішній час відсутня, а тому, ці обставини свідчать про відсутність подальшої необхідності у забезпеченні примусового виконання судового рішення про стягнення аліментів з ОСОБА_1 шляхом накладення на усе майно боржника арешту.

З висновками суду не можна не погодитися, оскільки вони відповідають нормам матеріального і процесуального права, а також обставинам справи.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусового виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної

виконавчої служи й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

За положеннями ст.ст.71,74 Закону України «Про виконавче провадження» у разі наявності заборгованості зі сплати аліментів понад три місяці стягнення може бути звернено на майно боржника.

В силу ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Згідно ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є, крім іншого, погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Як вбачається з листа Приморського ВДВС від 16 травня 2017 року, згідно з наданих боржником квитанцій, заборгованість зі сплати аліментів ОСОБА_1 перед ОСОБА_4, станом на 01 травня 2017 року, відсутня.

Отже, прийняті державним виконавцем заходи у вигляді арешту майна боржника втратили свою актуальність та є такими, що порушують право власності позивача на вільне розпорядження своїм майном. Обставин які б свідчили про те, що відсутній інший спосіб забезпечення виконання рішення та державним виконавцем такі заходи приймалися, судом першої інстанції не встановлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 посилається на те, що ухвалюючи рішення, суд порушив права малолітнього сина, не врахував, що відсутність арешту дасть змогу позивачу продати своє майно і, з метою ухилення від сплати аліментів, виїхати за межі України.

Проте, будь-яких доказів на підтвердження цих обставин ОСОБА_4 ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не представила. Більш того, вона пояснила, що і на сьогоднішній день ОСОБА_1 не має заборгованості по сплаті аліментів, що підтверджується представленою представником позивача довідкою державної виконавчої служби.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Враховуючи, що при розгляді справи в суді першої інстанції було встановлено, що в даний час боргові зобов'язання у ОСОБА_1 відсутні, колегія суддів вважає висновки суду про зняття арешту накладеного постановою 12 жовтня 2016 року державним виконавцем в рамках виконавчого провадження правильними.

Рішення суду відповідає і вимогам закону щодо забезпечення захисту права власності особи від неправильних дій державних органів.

Так, стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Оскільки при розгляді справи встановлено, що ОСОБА_1 не має будь-якої заборгованості перед стягувачем, рішення суду про зняття арешту відповідає загальним засадам цивільного законодавства щодо справедливості.

З урахуванням викладених обставин, колегія вважає, що рішення суду відповідає і положенням статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями, внесеними Протоколом N 11 від 11 травня 1994 року), яка передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року «East/West Alliance Limited» проти України», Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року) (п.167 рішення).

У п. 168 рішення Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Перевіряючи судове рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що ОСОБА_4 не наведено передбачених законом підстав для скасування рішення з відмовою ОСОБА_1 у задоволенні його заяви.

Посилання ОСОБА_4 на те, що арешт на майно ОСОБА_1 повинен бути збережений з метою запобігання можливого утворення заборгованості з аліментів у майбутньому є неспроможними, оскільки в порядку цивільного судочинства підлягає захисту тільки порушене право в силу ст.15 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задоволення скарги, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваної ухвали, вони є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив ухвалу, що відповідає вимогам закону.

За наведених обставин, вимоги апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

Тому, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу ОСОБА_4 та залишає ухвалу суду першої інстанції без змін.

Керуючись п.1 ч.2 ст. 307, ст. 312 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Ухвалу Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.М. Кочегарова

Судді: С.А. Попова

ОСОБА_8