РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/19071/15-ц

пр. № 2/759/4277/17

14 листопада 2017 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді: Шум Л.М.

при секретарі: Прокопенко Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві позов Публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» до ОСОБА_2 про зобов'язання повернути грошові кошти за договором банківського вкладу,

в с т а н о в и в :

Позивач у серпні 2015 р. звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 20.06.2014 між сторонами був укладений договір банківського вкладу № 123548-ДР-13, відповідно до якого Банк прийняв, а відповідачка передала в управління банку грошову суму у розмірі 70 000 доларів США, строком з 20.06.2014 по 22.06.2015, зі сплатою процентів у розмірі 9,4% річних, а у випадку дострокового розірвання договору з ініціативи вкладника сплачується 1,0% річних, тобто за зниженою відсотковою ставкою.

Далі позивач зазначає, що 25.05.2015 р. відповідачка звернулася до Банку із заявою про дострокове розірвання депозитного договору, в результаті чого, за приписами п. 3.7. Договору Банк повинен був сплатити проценти за ставкою 1,0% річних, однак 25.05.2015 між сторонами було укладено договір про внесення змін до Договору банківського вкладу №123548-ДР-13, згідно з яким Банк прийняв на себе зобов'язання сплатити відповідачу суму зарахованих процентів без застосування перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою.

Також, позивач зазначає, що уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Банк національний кредит» при проведенні перевірки договорів було виявлено, що договір про внесення змін до Договору банківського вкладу №123548-ДР-13 є нікчемним з підстав визначених п.1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що потягнуло за собою необґрунтовану виплату відповідачці грошових коштів у розмірі 5 763,74 доларів США, яку позивач просив суд зобов'язати відповідачку повернути ПАТ «Банк Національний кредит».

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просила його задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідачки в судовому засіданні позов не визнала, подала письмові заперечення на позов та просила суд у позові відмовити в повному обсязі (т. 2 а.с. 95-97).

Суд, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 20.06.2014 між ПАТ «Банк національний кредит» та відповідачкою ОСОБА_2 був укладений договір банківського вкладу №123548-ДР-13 «Авансовий» (а.с. 5-8).

На підставі даного договору банк відкрив вкладнику депозитний рахунок № НОМЕР_1, а вкладник вніс на цей рахунок грошові кошти у розмірі 70 000 доларів США, строком з 20.06.2014 р. по 22.06.2015 р., зі сплатою процентів у розмірі 9,4% річних.

У пункті 3.7. Депозитного договору сторони дійшли згоди, що у випадку розірвання цього Договору з ініціативи Вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 1,0% річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку.

Вищевказаним положенням Депозитного договору передбачено здійснення Банком перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою у випадку дострокового розірвання договору та повернення депозиту.

При цьому судом встановлено, що 25.05.2015 р. між Банком та відповідачкою було укладено Договір про внесення змін до договору банківського вкладу «Авансовий» №123548-ДР-13 від 20.06.2014 ( а.с. 10), згідно з умовами якого Банк прийняв на себе зобов'язання сплатити відповідачці суму нарахованих процентів без застосування перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою, внаслідок чого відповідачка ОСОБА_2 звернулася до Банку із заявою про дострокове розірвання Депозитного договору без втрати нарахованих відсотків (а.с. 9).

Також судом встановлено, що Постановою Правління Національного банку України № 358 від 05.06.2015 ПАТ «Банк національний кредит» віднесено до категорії неплатоспроможних банків.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №114 від 05.06.2015 «Про запровадження тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «Банк національний кредит» з 08.06.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк національний кредит» (а.с. 21).

Постановою Правління Національного Банку України від 28.08.2015 №563 розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк національний кредит» та призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Паламарчука В.В.

Як зазначає позивач в обґрунтування позовних вимог, що проведеною перевіркою Договору про внесення змін від 25.05.2015 до договору банківського вкладу «Авансовий» №123548-ДР-13 від 20.06.2014, укладеного між сторонами було виявлено, що вказаний договір є нікчемним з підстав, визначених п.1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у зв'язку із незастосуванням перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою Банк відмовився від власних майнових вимог, що потягло за собою необґрунтовану виплату відповідачці грошових коштів у розмірі 5 763,74 доларів США.

У зв'язку з викладеним Банк надіслав відповідачці ОСОБА_2 повідомлення з пропозицією повернути грошові кошти (а.с. 12).

Так, в порядку п.1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, з таких підстав, якщо банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними.

Порядок виявлення нікчемних договорів, а також дій Фонду у разі їх виявлення визначаються нормативно-правовими актами Фонду (ч. 3 ст. 38 Закону).

Відповідно до ч. 4 ст. 38 Закону Фонд протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у ч. 2 ст. 38 Закону про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; вживає заходів щодо витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням.

Згідно ч. 5 ст. 38 Закону, у разі отримання повідомлення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених ч. 3 ст. 38 Закону, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), які він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Викладене означає, що Уповноважена особа наділена правом перевірки правочинів на предмет виявлення серед них нікчемних.

В той же час, як це випливає із змісту наведених норм, таке право не є абсолютним, а кореспондується з обов'язком встановити перед прийняттям рішення обставини, з якими Закон пов'язує нікчемність правочину. Одного лише твердження про нікчемність правочину очевидно недостатньо для визнання його таким, оскільки воно, у випадку який розглядається, нівелюється протилежним твердженням особи про дійсність вкладу та всіх його умов.

Виходячи з теорії права, нікчемним є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Пунктом 2.16 глави 2 розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 №2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.09.2012 за №1581/21893 визначено, що рішення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку, оформлені наказами або розпорядженнями, а також іншими розпорядчими документами, визначеними порядком ведення діловодства у банку, є обов'язковими для виконання працівниками такого банку.

Отже, для перевірки правочинів, вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення з поміж них нікчемних з підстав, визначених ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в обов'язковому порядку має видати наказ (розпорядження) про створення комісії з перевірки правочинів, яким зобов'язати останню здійснити дії направленні на виконання вищезазначеної норми Закону.

Проте, як вбачається з матеріалів справи позивачем в обґрунтування своїх вимог про нікчемність договору з підстав, визначених п.1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не надано доказів прийняття уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк Національний кредит» акту (наказу, розпорядження) ненормативного характеру, яким би створювалась комісія про здійснення перевірки правочинів на виявлення серед них нікчемних та безпосереднього порядку його проведення, який був запроваджений уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Паламарчуком В.В., як того вимагає ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що у свою чергу свідчить про безпідставність твердження банку про здійснення перевірки договору про внесення змін від 25.05.2015 до Депозитного договору.

Встановлено, що про нікчемність правочину укладеного з відповідачкою ОСОБА_2. йдеться лише в листі адресованому останній (а.с. 12).

Тобто, позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що порядок виявлення нікчемних договорів, який був запроваджений уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації, Паламарчуком В.В., відповідав нормативно-правовим актам Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, як того вимагає ч. 3 ст. 38 Закону.

Крім того, правова природа договору банківського вкладу полягає в тому, що у даних правовідносинах кредитором визнається вкладник, який передає власні кошти в тимчасове користування банку (фінансовій установі), яка бере на себе обов'язок сплачувати плату за користування коштами (проценти), а також зобов'язується повернути вклад своєчасно та в повному обсязі вкладнику, в зв'язку з чим банк (фінансова установа) визнається боржником по відношенню до вкладника.

Тобто, договір банківського вкладу, після внесення вкладником суми депозиту, не передбачає зобов'язань останнього щодо вчинення на користь банку певних дій (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або зобов'язань утриматися від певної дії.

Положення п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлюють, зокрема, такі випадки нікчемності правочинів (у тому числі договорів) неплатоспроможного банку: 1) банк безоплатно здійснив відчуження майна; 2) банк прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій; 3) банк відмовився від власних майнових вимог.

Проте, твердження позивача проте, що у зв'язку із укладенням 25.05.2015 Договору про внесення змін до Депозитного договору, Банк відмовився від власних майнових вимог, є безпідставним, оскільки: Банк за спірним правочином не відчужував жодне майно, не приймав на себе жодного зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, так само і не відмовлявся від власних майнових вимог; договором про внесення змін до Депозитного договору сторони, у відповідності до ч. 3 ст. 1060 ЦК України, лише уточнили положення Депозитного договору щодо порядку нарахування і виплати процентів за яким вкладник не отримав жодних коштів; законодавство в розрізі спірних правовідносин не передбачає за договором банківського вкладу, а тим паче змін до нього, виникнення у банку (фінансової установи) власних майнових вимог, так як після розміщення вкладником суми депозиту банк виступає виключно боржником у цьому зобов'язанні.

При цьому, позивач в обґрунтування своїх вимог не послався на жоден належний та допустимий доказ, який підтверджує наявність у нього власних майнових вимог за договором про внесення змін до Депозитного договору, як і не навів доказів які б підтверджували причинний зв'язок між укладенням договору про внесення до Депозитного договору та підставами визнання Банку неплатоспроможним, а також завдання збитків його вкладникам та іншим кредиторам Банку.

Отже, підстав для захисту порушеного права позивача шляхом стягнення з відповідачки коштів за рішенням суду наразі відсутні, у зв'язку з введенням в банку тимчасової адміністрації і початком процедури ліквідації банку і, як наслідок, застосування до даних правовідносин норм Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним і пріоритетним законом відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Водночас, слід наголосити, що положеннями ст. 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Оскільки оспорюваний правочин було укладено 25.05.2015 посадовими особами ПАТ «Банк національний кредит», тобто особами які мали правоздатність та дієздатність вчиняти правочини платоспроможного на той час банку, а процедуру виведення банку з ринку та здійснення в ньому тимчасової адміністрації розпочато лише з 08.06.2015, тому твердження позивача щодо нікчемності правочину на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є безпідставним.

Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ч. 2 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Враховуючи вищевикладене та дослідивши зібрані матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивач всупереч ст. 60 ЦПК України, не довів в судовому засіданні свої позовні вимоги, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити.

На підставі вищевикладеного, відповідно ст. ст. 526, 530, 536, 553-554, 610-612, 614, 625, 1048-1050, 1054, 1057 ЦК України та керуючись ст. ст. 10, 11, 57, 58, 60, 88, 179, 209, 212-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» до ОСОБА_2 про зобов'язання повернути грошові кошти за договором банківського вкладу - відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» на користь держави судовий збір в розмірі 2 184 (дві тисячі сто вісімдесят чотири) грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі до Святошинського районного суду м. Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення або отримання копії рішення.

Суддя: