У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Іваненко Ю.Г., Ступак С.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про встановлення земельного сервітуту, знесення та зміну конструкції паркану, відшкодування майнової та моральної шкоди, за касаційними скаргами ОСОБА_4 та представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 23 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом, у якому зазначали, що вони є співвласниками 40/100 частини, а ОСОБА_7 - 60/100 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 Земельні ділянки сторін мають спільну межу, на якій відповідач у 2014 році побудував паркан висотою 2,1 м, на відстані 1 м по периметру житлового будинку позивачів довжиною 31 м та довжиною 58,5 м по всій межі ділянки, який є конструкцію з хвилястих азбестоцементних листів на стовпах, вмурованих у бетонний фундамент. Вважали, що паркан збудований з порушенням відповідних норм забудови, без належної дозвільної документації, тому є самочинним будівництвом, порушує освітлення земельної ділянки і будинку позивачів, що призводить до порушення норм інсоляції, умов природного освітлення та провітрювання приміщення та може вплинути на вартість будинку у випадку його реалізації. Паркан зробив неможливим повноцінний вхід до будинку позивачів, порушив право проходу та заносу в житлове приміщення будь-яких меблів та габаритних речей побуту для обслуговування будівель та здійснення їх поточного ремонту. На прохання позивачів відступити від межі їх ділянки відповідач не реагує. Крім того, намагаючись усунути наслідки протиправних дій відповідача, ОСОБА_4 змушена терпіти образи і приниження з боку відповідача, поведінка якого негативно позначається на її психологічному та моральному стані.

Просили встановити на користь ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 земельний сервітут площею 38,271 кв. м, з виходом на АДРЕСА_1 який полягає у праві проходу та проїзду на велосипеді шириною 1,5 м, щодо земельної ділянки, якою користується ОСОБА_7, безстроково та безоплатно; усунути перешкоди у здійсненні права власності будинком та права користування земельною ділянкою шляхом зобов'язання відповідача знести паркан висотою 2,1 м вздовж будівель літ. «Н», літ. «Д-1», літ. «Д», літ. «д1» на ділянках Б1-Б-В-Г-Д-Е-Ж-З-З1 та вздовж городу, змінити конструкцію паркану, щоб висота огорожі була не більше 2 м від рівня поверхні земля, при цьому нижня частина огорожі може бути глухою, висотою не більше 0,75 м, а верхня частина - прозорою; зобов'язати відповідача дотримуватися правил добросусідства; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_7 1 488 грн на відшкодування майнової шкоди та 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 23 березня 2017 року, позов задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_9 змінити конструкцію огорожі на межі розподілу за лінією А-Б-В-Г-Д-Е-Ж-З-К шляхом заміни глухої верхньої частини огорожі на прозору. При цьому висота огорожі повинна бути не більше 2 м від рівня поверхні землі (не враховуючи висоту огорожі, що служить підпірною стінкою), при цьому нижня частина огорожі може бути глухою, висота якої не повинна перевищувати 0,75 м, верхня частина огорожі повинна бути прозорою (відношення глухих частин огорожі до прозорих не повинен перевищувати 50 %). У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_7 - ОСОБА_8, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги не можуть бути задоволені з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що рішенням апеляційного суду Харківської області від 26 грудня 2013 року частково задоволено позов ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виділ частки, визначення порядку користування земельною ділянкою, призначення грошової компенсації. Виділено ОСОБА_7 у натурі житловий будинок літ. А-1 з прибудовами та надвірними спорудами літ. Ж, літ. Б, літ. Г, літ. З, літ. И, літ. К, літ. Л, літ. М, огорожі № № 4, 7, ворота № 5, хвіртку № 6, замощення І. ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 виділено житловий будинок літ. Д-1 з прибудовами та навіс літ. Н. Ідеальні частки співвласників встановлені у розмірі: ОСОБА_7 - 60/100 частини, ОСОБА_4 - 28/100 частини, ОСОБА_5 - 6/100 частини, ОСОБА_6 - 6/100 частини. ОСОБА_7 виділено земельну ділянку № ІІ з боку домоволодіння АДРЕСА_2 У спільне користування співвласників ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 виділено земельну ділянку № 1, площею 262 кв. м, з боку домоволодіння АДРЕСА_3 (а. с. 73).

Вказане рішення суду сторонами виконано, кожен із співвласників користується виділеними належними їм частками жилого будинку з надвірним будівлями та земельними ділянками.

Земельні ділянки, якими користуються сторони, не приватизовані, тому сторони є землекористувачами.

Із матеріалів справи вбачається, що на межі розподілу по лінії А-Б-В-Г-Д-Е-Ж-З-К ОСОБА_7 збудована огорожа висотою 2,1 м з хвилястих азбестоцементних листів. Даний факт підтверджується фотознімками та матеріалами комплексної судової будівельно-технічної та пожежно-технічної експертизи від 29 березня 2016 року № 8080/8233 (а. с. 133).

Відповідно до висновків зазначеної комплексної судової будівельно-технічної та пожежно-технічної експертизи від 29 березня 2016 року № 8080/8233 будівництво і конструкція паркану не суперечить будівельним нормам та правилам щодо протипожежних розривів між будівлями та спорудами, проте не відповідає будівельним нормам та правилам щодо інсоляції. Невідповідність будівельним нормам та правилам щодо норм інсоляції, конструкції паркану та проїзду на велосипеді може бути усунена шляхом: демонтажу частини огорожі висотою 2,1 м з хвилястих азбестоцементних листів вздовж будівель літ. «Н» навіс, літ. «Д1-1» (житлова прибудова); літ. «Д» (прибудова); літ. «д1» (сіни), літ. «Д-1» (житловий будинок); перенесення паркану на вказаних ділянках на 0,5 у бік частини ділянки ОСОБА_7; зміни конструкції паркану; встановлення для позивачів земельного сервітуту, а саме надання їм права проходу та проїзду на велосипеді через певну частину земельної ділянки ОСОБА_9

Згідно зі ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.100 ЗК України власник або землекористувач земельної ділянки має право вимагати встановлення земельного сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки. Земельний сервітут встановлюється за домовленістю між власниками сусідніх земельних ділянок на підставі договору або за рішенням суду.

У п. 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», п. 38 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що вирішуючи спори про встановлення сервітуту, суд має враховувати, що земельний сервітут встановлюється стосовно певного об'єкта і не залежить від власників цих об'єктів, оскільки його дія зберігається у разі переходу права на земельну ділянку, щодо якої його встановлено, до іншої особи (ч. 1 ст. 401 ЦК України, ч. 1 ст. 101 ЗК України), а у разі встановлення особистого сервітуту права закріплюються за певною особою і він припиняється внаслідок її смерті (ч. 2 ст. 401, п. 6 ч. 1 ст. 406 ЦК України).

Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки в ефективному її використанні; умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, а сервітут, який встановлюється, є найменш обтяжливим для власника земельної ділянки.

Відповідно до даних технічного паспорту позивачі мають вільний доступ до земельної ділянки площею 262 кв. м, виділеної у їх користування, користуючись окремим виходом на АДРЕСА_4 (а. с. 67).

Крім того, судами встановлено, що між стінами належного їм житлового будинку літ.Д-1 з прибудовами та лінією межі АБВГДЕЖЗ є прохід шириною 1 м, достатній для обслуговування вказаного будинку.

Порядок користування земельними ділянками встановлений рішенням апеляційного суду Харківської області від 26 грудня 2013 року, яке позивачами не оскаржене та набрало законної сили. Позивачі, погоджуючись з цим судовим рішенням, розуміли, що їх земельна ділянка не має виходу на АДРЕСА_1 і обладнали інший вихід.

Виходячи з розташування належного позивачам житлового будинку літ. Д-1 з прибудовами та конфігурації земельної ділянки, можливим є розташування входу у будинок через приміщення 2-2 або приміщення 2-3, шляхом прибудови сіней (ганку), знесення тимчасового навісу, функції якого невизначені.

Колегія суддів погоджується з висновком судів першої й апеляційної інстанцій, що позивачі фактично використовують спір щодо встановлення безоплатного безстрокового земельного сервітуту як спосіб зміни судового рішення, шляхом зменшення площі земельної ділянки відповідача та збільшення площі своєї земельної ділянки, оскільки при встановленні сервітуту частина земельної ділянки відповідача переходить у спільне користування сторін. Належних та допустимих доказів у силу вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України на підтвердження того, що господарське використання земельної ділянки позивачів неможливо здійснити без встановлення земельного сервітуту, не надано.

Беручи до уваги експертні висновки, суди зробили обґрунтованих висновок про часткове задоволення вимог позивачів у частині зобов'язання відповідача змінити конструкцію паркану. При цьому доказів на спростування висновку комплексної судової будівельно-технічної та пожежно-технічної експертизи від 29 березня 2016 року № 8080/8233 ОСОБА_7 не надав. Його посилання на порушення ст. 11 ЦПК України спростовуються позовною заявою, з якої вбачається, що позивачем заявлялася вимога про знесення паркану та зміну його конфігурації.

Таким чином, суди обґрунтовано задовольнили позов частково. Інші доводи касаційних скарг зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої й апеляційної інстанцій при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційні скарги відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Касаційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 відхилити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 23 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М. Іваненко Ю.Г. Ступак С.В.