Справа № 457/379/16 Головуючий у 1 інстанції: Марчук В.І.
Провадження № 22-ц/783/2124/17 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої: Крайник Н.П.

суддів: Мельничук О. Я., Савуляк Р. В.

при секретарі: Фейір К. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 30 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк» про захист прав споживача та визнання кредитного договору № LVTRGA від 17 квітня 2008 року недійсним, -

в с т а н о в и л а:

30.03.2016 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк», у якому просив визнати недійсним договір про надання кредитних коштів №LVTRGA від 17 квітня 2008 року укладений між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк».

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що оспорюваний договір суперечить ЦК України, іншим актам законодавства. Зазначав, що оформлення договору у доларах США суперечило діючому на той час законодавству; споживач не був попереджений банком про валютні ризики. У зв»язку зі зміною курсу валют виконання боржником кредитних зобов'язань в доларах США стало для нього неможливим.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк» про захист прав споживача та визнання кредитного договору № LVTRGA від 17 квітня 2008 року недійсним відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2

Вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з неповним з»ясуванням усіх обставин справи.

Зазначає, що відмовляючи у задоволенні його позову, районний суд не врахував, що договір про надання кредитних коштів № LVTRGA від 17 квітня 2008 року за своїм змістом не відповідає законодавству України, інтересам та волі позивача, порушує його права та законні інтереси. Зокрема, несправедливими вважає умови договору щодо права банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за договором при зміні кон»юнктури ринку, а саме зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10 % та сплати при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов»язань більше ніж на 30 днів, штрафу та 5 % від суми позики. Крім того, поза увагою суду залишилися його доводи щодо того, що надання кредитних коштів в доларах США суперечить законодавству України щодо використання іноземної валюти як засобу платежу на території України. Вважає, що у зв»язку зі значним погіршенням його становища, має право на визнання договору кредиту недійсним з підстав, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів».

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з наступних мотивів.

Згідно ст. 215 ЦК, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 цього Кодексу, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Конституційний Суд України у рішення від 11.07.2013 № 7-рп/2013 дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Відповідно до положень ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов»язків на шкоду споживача, а саме встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання ним зобов»язань за договором.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341 цс15, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Згідно ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених По становою НБУ від 10.05.2005 року № 168, у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки НБУ або в інших випадках.

Відповідно до п.3.6 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою НБУ № 168 від 10.05.2007 року Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин ( укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Відповідно до ст.47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» комерційні банки самостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду по всіх операціях.

Нормативно-правовим актом, що має силу Закону та установлює режим здійснення валютних операцій на території України є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року № 15-93.

Під валютними операціями згідно ст. 1 Декрету розуміються, зокрема, операції пов»язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов»язань, предметом яких є валютні цінності.

Статтею 5 Декрету встановлено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв»язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Згідно ч. 4 ст. 5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують відповідно до вказаної статті, зокрема такі операції: в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або застави.

Диспозиція норми підпункту «в» ч. 4 ст. 5 Декрету передбачає спеціальну умову, за якої валютна операція вимагатиме отримання індивідуальної ліцензії, а саме «якщо терміни і суми таких кредитів, лише після набрання чинності відповідним нормативно-правовим актом вказані операції вимагатимуть індивідуальної ліцензії.

Відповідно до листа Національного банку України від 29.05.2001 року № 28-313/2178 на сьогоднішній день вимоги або які-небудь обмеження щодо граничного розміру сум і строків повернення кредитів в іноземній валюті, залучених або надаваних резидентами України, чинним законодавством не встановлене, тому здійснення резидентами операцій по одержанню або наданню кредитів в іноземній валюті не вимагає індивідуальної ліцензії Національного банку України.

Встановлено, що 17.04.2008 року між позивачем ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір №LVTRGA на суму 16652 доларів США, згідно якого позивач зобов'язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановлені кредитним договором.

Факт отримання кредиту сторонами не оспорюється, підтверджується наявними доказами. Кредитний договір позивачем виконувався, що свідчить про згоду ОСОБА_2 з усіма його умовами.

Згідно додатку № 1 до договору кредиту сторони визначили, що валютні ризики під час виконання зобов»язань за кредитним договором несе позичальник.

П.2.3.1 та п.5.3 кредитного договору сторони передбачили порядок підвищення процентних ставок за договором, їх граничні розміри та сплату боржником штрафу за порушення строків платежу по кожному з грошових зобов»язань більш ніж на 30 днів за формулою : 250 грн. + 5% від суми позову.

На момент укладання оспорюваного договору у ПАТ КБ «Приватбанк» була наявна генеральна ліцензія НБУ від 04.12.2001 року № 22 та письмовий дозвіл Національного банку України на здійснення кредитних операцій у валюті від 22.07.2003 року № 22-2.

Враховуючи, що комерційні банки вправі встановлювати процентні ставки та комісійну винагороду по всіх фінансових операціях, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання договору кредиту недійсним не підлягають до задоволення, оскільки розділ 4 договору «резервування ресурсів» не суперечить нормам чинного законодавства, що регулює порядок надання фінансових послуг, оскільки резервування ресурсів за своїм характером є встановленою договором платою банку за здійснення фінансової послуги - надання кредитних коштів в користування; порядок підвищення процентних ставок та їх граничні розміри були визначені сторонами при укладенні оспорюваного кредитного договору, зокрема п.2.3.1; на момент укладення спірного кредитного договору - 17.04.2008 року, чинним законодавством не було встановлено заборони щодо включення до умов договору положення про збільшення відсоткової ставки в односторонньому порядку та як встановлено матеріалами справи, відсоткова ставка по кредиту ОСОБА_2 не збільшувалася, що підтверджується розрахунками заборгованості, банк вправі був надавати споживчі кредити в іноземній валюті.

Також, районний суд вірно виходив з того, що в момент укладення оспорюваного правочину сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочинів було вільним і відповідало їх внутрішній волі; договори були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Однак, задовольняючи заяву ПАТ КБ «Приватбанк» про застосування строку позовної давності та відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем позовної давності, районний суд не врахував, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права.

Враховуючи, що позивачем не надано суду доказів того, що на момент укладення оспорюваного правочину банком було порушено порядок надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору, що є підставою для визнання недійсним договору споживчого кредиту з підстав, передбачених ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсним договору кредиту № LVTRGA від 17 квітня 2008 року не підлягають до задоволення.

З наведених мотивів, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 за безпідставністю таких.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 30 листопада 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору № LVTRGA від 17 квітня 2008 року недійсним відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Мельничук О. Я.

Савуляк Р. В.