У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого судді Боймиструка С.В., суддів: Гордійчук С.О., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання Демчук Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 травня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_1 до органу приватизації державного житлового фонду м. Рівне ОСОБА_2 житлово-комунального господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Комунальне підприємство "Рівненське міське бюро технічної інвентаризації" про зміну умов приватизації квартири,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 травня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до органу приватизації державного житлового фонду м. Рівне ОСОБА_2 житлово-комунального господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Комунальне підприємство "Рівненське міське бюро технічної інвентаризації" про зміну умов приватизації квартири відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає рішення незаконним, оскільки неповно зясовано судом обставини, що мають значення для справи, покликається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що на момент здійснення приватизації спірної квартири, тобто 21 травня 1993 року, він вже фактично проживав в ній і мав право на отримання її частки у власність в результаті приватизації. Житлові чеки по спірній квартирі не використовувались. Підписи членів сім"ї наймача на заяві на приватизацію не були посвідчені начальником житлово-експлуатаційної контори, що обслуговувала будинок, як це передбачено положенням "Про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян" затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунального господарству від 15 вересня 1992 року № 56.

Зазначає про те, що порушення його права на приватизацію спірної квартири виникає не з моменту подання ОСОБА_3 заяви на приватизацію, а з моменту оформлення та державної реєстрації відповідних правовстановлюючих документів на спірну квартиру, тобто з 21 травня 1993 року.

Крім того, вказує на те, що суд першої інстанції допустив порушення процесуального законодавства та не розглянув клопотання про поновлення строків позовної давності, про що свідчить відсутність відповідного висновку суду в судовому рішенні.

З цих підстав просив рішення Рівненського міського суду від 12 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 ЖКГ ВК Рівненської міської ради ОСОБА_6 просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Представник третіх осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_7 також просила відхилити апеляційну скаргу, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Третя особа ОСОБА_4 підтримала апеляційну скаргу ОСОБА_1 та просила її задовольнити.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що орган на який покладено оформлення документів, допустив будь-які порушення діючого законодавства, яке регулює порядок приватизації квартир. Крім того, вимога про визнання права шляхом внесення змін до документів не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом.

Такі висновки місцевого суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч. 3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до органу приватизації державного житлового фонду м. Рівне про визнання за ним права на приватизацію квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, на рівні з ОСОБА_4, ОСОБА_8 та ОСОБА_3, шляхом внесення відповідних змін до Свідоцтва про право власності на житло від 21.05.1993 року.

Тобто, фактично просить визнати за ним право спільної сумісної власності на спірну квартиру на рівні з існуючими співвласниками, при цьому будь-яких позовних вимог до них не заявляв та відповідно не обґрунтовував.

Відповідно до Свідоцтва про право власності від 21 травня 1993 року кв. № 93 в м. Рівне, вул. Струтинської, буд. 8 належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_3, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, згідно з розпорядженням від 21.05.1993 року № 254 АБ ( а.с.7, 37)

Приватизація зазначеної квартири проводилась за заявою ОСОБА_3, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 поданою 08 травня 1993 року за вх. № 178, на імя Голови Рівненської міської управи Кульчинського (а.с.36), та згідно довідки про склад сімї наймача квартири від 30.04.1993 року за встановленою Додатком №4 до Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян формою (а.с.38).

Згідно довідки про склад сімї від 30.04.1993 року №859, за адресою : Струтинської 8, кв. 93, мешкають і мають право на житло на момент введення в дію ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду" : ОСОБА_3, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (а.с.38).

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_1 народився 13 травня 1993 року та реєстрація народження була проведена 04 червня 1993 року ( а.с. 57).

Згідно зі ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», в редакції, чинній на момент оформлення приватизації спірної квартири, приватизація державного житлового фонду (далі-приватизація) - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і та ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Статтею 5 вказаного Закону передбачено, що до членів сімї наймача включалися лише громадяни, які постійно проживали в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігалося право на житло.

Відповідно до ч.2 ст.8 вказаного Закону, передача займаних квартир (будинків) здійснювалася в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкали в даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігалось право на житло, з обовязковим визначенням уповноваженого власника квартири.

Перелік документів і порядок їх оформлення при передачі державного житла у власність громадян на момент приватизації вищезазначеної квартири встановлювався Положенням «Про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян» затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 р. № 56 .

При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин брав на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї та займані приміщення де вказувались члени сім'ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.

У довідці вказувались новонароджені, і на них розраховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Оформлена заява на приватизацію квартири з доданою довідкою про склад сім'ї та займані приміщення, а також документ, що підтверджує право на пільгові умови приватизації, подавався громадянином до органу приватизації виконкому місцевої Ради народних депутатів чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструвалися.

Отже, як слідує з наведеного вище, на момент оформлення довідки про склад сімї від 30 квітня 1993 року та заяви на приватизацію житла від 8 травня 1993 року позивач, ще не народився, а тому не міг бути внесений у згадані документи, які слугували підставою для приватизації спірної квартири на осіб, які на час подання документів там постійно проживали.

Третя особа ОСОБА_4 не змогла впевнити суд, з яких обєктивних причин вона після народження сина позивача ОСОБА_1 не захистила його право на приватизацію житла, якщо воно було порушене. Її пояснення, що їй не було відомо про склад осіб на яких приватизована спільна квартира не заслуговує на увагу, оскільки вона сама є співвласником.

Твердження позивача ОСОБА_1, що про порушення його права на приватизацію квартири йому стало відомо 13 листопада 2015 року не відповідає дійсності та є неправдивим.

В матеріалах справи наявна копія рішення від 2 липня 2015 року, справа № 569/15960/14ц, де діючи в інтересах матері ОСОБА_4, ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до ОСОБА_5 та третьої особи ОСОБА_3 про припинення права власності на частку житла, яка є незначною, в квартирі за адресою : АДРЕСА_2.

В задоволенні позову було відмовлено. Позов в тій справі подано 3 жовтня 2014 року за особистим підписом ОСОБА_1 та в тому позові він зазначає кому належить спірна квартира, при цьому будь-яких прав на неї не заявляв.

Крім того, ОСОБА_1 звертався з позовом до ОСОБА_3 про витребування правовстановлюючих документів на квартиру, в задоволенні якого також було відмовлено, як пояснив він в судовому засіданні.(справа 569/8102/15-ц).

Як слідує з письмових та усних пояснень апелянта в суді, позови щодо спірної квартири явились наслідком неприязних відносин виниклих між членами сімї і це фактично сталось після смерті ОСОБА_8 - бабусі позивача, матері третіх осіб та дружини ОСОБА_3

За позовною заявою та поясненнями ОСОБА_1, в порушенні своїх прав він звинувачує ОСОБА_3, однак позов в даній справі предявив до органу приватизації, який ним не доведено.

За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись вимог норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313-315, 317, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду від 12 травня 2017 року залишити без змін

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О.Гордійчук

ОСОБА_10