Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Маляренка А.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до державного навчального закладу «Професійно-технічне училище № 21 м. Калинівка» про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 20 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він з 06 листопада 2015 року працював у державному навчальному закладі «Професійно-технічне училище № 21 м. Калинівка» (далі - ДНВ «ПТУ № 21 м. Калинівка») майстром виробничого навчання водінню на 1,5 ставки посадового окладу. 26 лютого 2016 року між позивачем та Міністерством оборони України укладено контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України на особливий період до його закінчення або до оголошення рішення про демобілізацію. Наказом директора ДНВ «ПТУ № 21 м. Калинівка» від 01 березня 2016 року ОСОБА_3 звільнено з роботи на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Вказані дії відповідача позивач вважає незаконними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України за ним зберігається місце роботи, посада і середній заробіток як за працівником, який прийнятий на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просив поновити строк звернення до суду з даним позовом, поновити його на роботі, стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 березня 2016 року до дня поновлення на роботі.

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 23 червня 2016 року позов задоволено. Поновлено ОСОБА_3 строк звернення до суду з даним позовом. Поновлено ОСОБА_3 на посаді майстра виробничого навчання водінню на 1,5 ставки посадового окладу ДНВ «ПТУ № 21 м. Калинівка» з 01 березня 2016 року. Стягнуто з ДНВ «ПТУ № 21 м. Калинівка» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 травня 2016 року по 23 червня 2016 року в розмірі 7 499,96 грн. Рішення суду в частині поновлення на роботі і стягнення заробітної плати у межах платежу за один місяць у розмірі середнього заробітку - 4 342,20 грн. допущено до негайного виконання. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Додатковим рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 19 вересня 2016 року вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 20 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивач не був призваний на військову службу під час мобілізації, кризова ситуація в країні не оголошувалася, воєнний стан не вводився, а тому останній був звільнений у відповідності до трудового законодавства.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 наказом директора ДНЗ «ПТУ № 21 м. Калинівка» від 05 листопада 2015 року був прийнятий на роботу і призначений на посаду майстра виробничого навчання водінню.

26 лютого 2016 року між ОСОБА_3 та Міністерством оборони України укладено контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України на особливий період до його закінчення або до оголошення рішення про демобілізацію.

Відповідно до витягу із наказу начальника Житомирського військового інституту імені С.П. Корольова (по стройовій частині) від 26 лютого 2016 року позивач був призначений на посаду курсанта навчального взводу навчальної роти 190 навчального центру і його було зараховано до списків особового складу навчального центру.

Згідно з витягом з наказу першого заступника міністра оборони України (по особовому складу) від 12 квітня 2016 року після підготовки в навчальному центрі солдата ОСОБА_3 призначено відповідальним виконавцем Оратівського РВК Вінницької області, де він і проходить військову службу по даний час.

Наказом директора ДНЗ «ПТУ № 21 м. Калинівка» від 01 березня 2016 року позивача звільнено з роботи на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України з 01 березня 2016 року у зв'язку з прийняттям на військову службу за контрактом.

Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Із змісту вказаної вище норми трудового законодавства вбачається, що для вирішення питання про наявність права на гарантії, передбачені нею, правове значення мають види військової служби її підстави, терміни дії особливого стану, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.

Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов'язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.

За змістом ст. 3 Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу (ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Тобто, особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

За змістом листа Міністерства оборони України від 01 жовтня 2015 року № 322/2/8417 (а. с. 26) відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 303/2014 в Україні настав особливий період. Скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України. На даний час в Україні діє особливий період.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов'язком громадян України. Військовий обов'язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов'язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов'язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 2 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров'я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов'язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені ст. 19 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу».

З матеріалів справи вбачається, що позивач уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Указом виконуючого обов'язки Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року, прийняте в межах конституційних повноважень рішення про часткову мобілізацію військовослужбовців строком на 45 діб.

Таким чином, з дня публікації вказаного вище Указу, тобто з 18 березня 2014 року, почався особливий період, рішень про закінчення якого, на час розгляду справи, Президент України не приймав.

Указами Президента України від 06 травня 2014 року, від 21 липня 2014 року та від 14 січня 2015 року також оголошувалася часткова мобілізація військовослужбовців у декілька черг, які були у подальшому звільнені у запас.

Останнє рішення про звільнення у запас військовослужбовців, які були призвані на час мобілізації на особливий період під час третьої черги часткової мобілізації було прийняте Указом Президента України № 441/2016 від 26 вересня 2016 року.

Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу, після видачі цих Указів, Президент України не приймав.

Крім того, рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Таким чином, апеляційний суд на вказані вище норми права уваги не звернув та не обґрунтував належними і допустимими доказами відсутність кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України, на час укладення контракту позивачем з Міністерством оборони України.

Разом з тим, запровадженні Радою національної безпеки та оборони України рішення щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої, настав особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився на час розгляду судового спору.

З цим періодом та наявністю кризової ситуації пов'язане право позивача на збереження за ним на час дії контракту місця роботи та посади у ДНВ «ПТУ № 21 м. Калинівка».

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, задовольняючи позов, суд першої інстанції, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із того, що позивач уклав контракт під час дії кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України, а особливий період в Україні не скасовано і на час ухвалення даного рішення, на час дії контракту. ОСОБА_3 як військовослужбовець користується пільгами, передбаченими ст. 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» та частинами 3, 4 ст. 119 КЗпП України.

З огляду на встановлені обставини, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача із займаної посади було проведено з порушенням вимог ст. 119 КЗпП України, тому відповідно до положень ст. 235 КЗпП України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Проте, апеляційний суд переоцінив наявні у справі докази, не навів вмотивованих обґрунтувань на спростування встановлених судом першої інстанції обставин та скасував законне рішення місцевого суду.

Згідно зі ст. 339 ЦПК України суд касаційної інстанції, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно з законом, скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення апеляційного суду підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.

Керуючись статтями 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 20 жовтня 2016 року скасувати, рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 23 червня 2016 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

А.В. Маляренко

І.М. Фаловська