Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2017 року смт. Близнюки

Близнюківський районний суд Харківської області в складі:

головуючого - судді Лобановської С.М.

за участю секретаря Шевченко О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Близнюки Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, уточненою під час судового розгляду справи, в якій просить визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі заповітів 26 листопада 2015 року за № 707 посилаючись на наступне.

21 квітня 2016 року померла його мати ОСОБА_3.

Відповідно до Державних актів на право приватної власності на землю серії Р1 №719655 та серії Р2 №737549, ОСОБА_3 за життя належали дві земельні ділянки площею по 9,2196 га кожна, які розташовані на території Берестівської сільської ради Близнюківського району Харківської області, КСП ім. Леніна.

У вересні 2016 року позивач звернувся до Близнюківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої. Однак, позивачеві було повідомлено, що його мати склала заповіт щодо свого майна на користь його рідного брата ОСОБА_2.

Із вказаного заповіту вбачається, що він складений у присутності двох свідків, та підписаний іншою особою яких, як вважає позивач, ОСОБА_3 не могла обрати особисто, оскільки всі вони є друзями доньки відповідача та вона їх не знала. Причиною того що замість відповідача заповіт прочитують вголос свідки та підписує інша особа, нотаріус зазначає похилий вік заповідача та загальний слабкий стан здоровя, що на думку позивача, згідно вимог ч.4 ст. 207 ЦК України, не є підставою для прочитання уголос та підписання заповіту замість заповідача іншими особами.

За життя заповідач хотіла поділити все своє майно порівну між позивачем та відповідачем, а тому у позивача є сумніви щодо волевиявлення його матері, яка незважаючи на похилий вік, на час складання заповіту сама могла писати та читати.

Він зазначає, що заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, а також вважаючи що волевиявлення його матері не було вільним та не відповідало її волі, в порядку ч. 2 ст. 1257 Цивільного кодексу України, просить визнати вказаний заповіт недійсним.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні підтримали уточнені позовні вимоги та просили позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Крім того, пояснили, що при посвідченні вищезазначеного заповіту було порушено його процедуру, оскільки ОСОБА_3 була спроможною особисто підписати заповіт та прочитати його. Крім того, будь-кого як свідка чи підписанта вона особисто не запрошувала, а це було зроблено іншими особами (дружиною відповідача та його донькою), а тому було порушено волевиявлення заповідача.

Відповідач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали у повному обсязі, зазначивши, що позов є недоведеним та необґрунтованим, на його підтвердження не надано жодного доказу. Заповіт, складений ОСОБА_3, відповідає волі заповідача та її волевиявлення було вільним. Заповідач не страждала суттєвими хворобами, які впливали на її волевиявлення та свідомість. Свідки та підписант були запрошені за бажанням заповідача, на день вчинення заповіту були дієздатними та правоздатними особами, підписали заповіт, оскільки заповідач в силу похилого віку не могла самостійно підписати та прочитати текст заповіту.

Третя особа приватний нотаріус Лозівського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_4, в судовому засіданні пояснила, що напередодні підписання заповіту ОСОБА_3, виїжджала за адресою проживання заповідача для уточнення всіх обставин та обговорення проекту заповіту, де нею було встановлено, що ОСОБА_3 не зможе власноручно підписати заповіт, оскільки на заповіті заповідачем повинна бути написана фраза: «Цей заповіт мною прочитано вголос та підписаний власноручно», а також прізвище, імя та по-батькові. В таких випадках, коли заповідач не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою особою. Заповідач в силу похилого віку не могла сама прочитати заповіт, тому посвідчення заповіту повинно було відбуватися при двох свідках. 26 листопада 2015 року за особистим розпорядженням заповідача у неї вдома, на кухні, у її присутності та присутності нотаріуса, двох свідків та підписанта було посвідчено та підписано оспорюваний заповіт, проект якого було складено нотаріусом за допомогою загальноприйнятих технічних засобів у приміщенні нотаріальної контори, оскільки волевиявлення заповідача нею було зясовано за день до цього. Крім того вказала, що в тексті заповіту помилково зазначено час прочитання заповіту - « о 10 годині 15 хвилин», замість правильного « о 11 годині 15 хвилин», що є технічною помилкою. Проти задоволення позову заперечувала, вказуючи що її дії стосовно складання та посвідчення вищезазначеного заповіту є правомірними та відповідають закону.

Суд, вислухавши пояснення сторін, покази свідків, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, прийшов до наступних висновків.

Статтями 10, 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі поданих ними доказів.

У відповідності зі ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є: неприпустимість позбавлення права власності, судовий захист цивільного права та інтересу.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права, зокрема, у разі його невизнання.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 померла 21 квітня 2016 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ВЛ № 547514, виданого 29 квітня 2016 року виконавчим комітетом Берестівської сільської ради Близнюківського району Харківської області. (а.с.12).

Відповідно до Державних актів на право приватної власності на землю серії Р1 №719655 та серії Р2 №737549, зареєстрованих в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 151 та № 01 відповідно, ОСОБА_3 за життя належали дві земельні ділянки площею по 9,2196 га кожна, які розташовані на території Берестівської сільської ради Близнюківського району Харківської області, КСП ім. Леніна. (а.с. 14,15).

26 листопада 2015 року, ОСОБА_3, склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_4, яким на випадок своєї смерті, вищезазначені земельні ділянки заповіла ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. (а.с. 77)

Після смерті ОСОБА_3 із заявами про прийняття спадщини, у визначений статтею 1270 ЦК України шестимісячний строк, звернулися до нотаріальної контори її сини: ОСОБА_2 та ОСОБА_1, про що свідчать їх заяви у спадковій справі, номер у нотаріуса 224/2016, заведеній 06 вересня 2016 року. (а.с.69-78).

Відповідно до статті 1233 ЦК України, заповітом є розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно зі статтею 1244 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Вимоги, щодо форми та порядку посвідчення заповіту, встановлені ст. ст. 1247-1253 ЦК України.

З тексту заповіту вбачається, що, на прохання заповідача, заповіт складено з її слів приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_4, за допомогою загальноприйнятих технічних засобів в приміщенні, яке є робочим місцем нотаріуса (місто Лозова Харківської області, вулиця Жовтнева, 2 ), та частково записано нотаріусом власноручно о 10 годині 15 хвилин 26 листопада 2015 року, зачитано уголос свідками заповідача - ОСОБА_5, ОСОБА_6, та відповідає її дійсним намірам.

У звязку з тим, що заповідач, ОСОБА_3, була похилого віку та мала загальний слабкий стан здоровя, не могла сама уголос прочитати заповіт та особисто власноручно підписати його, на її особисте прохання та за її дорученням, у її присутності та присутності приватного нотаріуса, а також у присутності свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, після прочитання ними уголос змісту заповіту, цей заповіт було підписано власноручно гр.. ОСОБА_7, що підтверджено в судовому засіданні поясненнями свідків ОСОБА_7, ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Крім того, на прохання заповідача, у звязку з її похилим віком та загальною слабкістю стану здоровя, заповіт посвідчено за її місцем проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, мікрорайон 3 АДРЕСА_1, о 11 годині 15 хвилин.(а.с.77).

Відомості про посвідчення вищевказаного заповіту містяться у журналі для реєстрації нотаріальних дій за період з 05 січня 2015 року до 22 грудня 2015 року за відповідним порядковим номером 707. (а.с. 159-163).

За змістом ч.ч.2,3 ст. 1247 ЦК України заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252цього Кодексу.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 207 ЦК України, якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Статтею 1248 ЦК України передбачено, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253цього Кодексу).

Згідно вимог ч.1 ст. 1253 ЦК України на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках.

Відповідно до вимог п. 1.7, 1.8, 1.10, -1.11 Глави 3 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5: 1.7. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом. 1.8. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою. 1.10. Нотаріус при посвідченні заповіту зобов'язаний роз'яснити заповідачу зміст статті 1241 Цивільного кодексу України про право на обов'язкову частку у спадщині та зміст статті 1307 Цивільного кодексу України щодо нікчемності заповіту на майно, яке є предметом спадкового договору. 1.11. На бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись не менше ніж при двох свідках. Свідками можуть бути особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: нотаріус; особи, на користь яких складено заповіт; члени сімї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Текст заповіту має містити відомості про особи свідків, а саме: прізвище, імя, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому.

Відповідно до тексту заповіту при його посвідченні були присутні запрошені заповідачем свідки на підставі ст. 1253 ЦК України, якими заповіт до підписання зачитано вголос та підписано ними.

Як вбачається з матеріалів справи заповіт складено відповідно до вищевказаних вимог ЦК України.

Позивач стверджує що оспорюваний заповіт, згідно ч.2 ст. 1257 ЦК України є недійсним, оскільки вважає, що волевиявлення його матері не було вільним та не відповідало її волі.

Згідно зі ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Заповіт, як вид одностороннього правочину (дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідними для чинності правочину, серед яких, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ст. 202, ч.2 ст. 203 ЦК України).

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 1 ст. 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Оскільки заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів, то за позовом заінтересованої особи, заповіт може бути визнаний судом недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (ч. 2 ст. 1257 ЦК України).

Отже, вирішуючи даний спір суд повинен встановити психічний стан заповідача в момент вчинення заповіту, тобто чи розумів останній значення своїх дій та чи міг керувати ними в цей момент.

Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України.

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225 ЦК України, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до абз. 2 п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" №7 від 30.05.2008року, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Відповідно до п.6 ОСОБА_8 спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, системний аналіз норм ЦК свідчить, що відповідно до ч.2 ст. 1257 ЦК України виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225 ЦК України, ст.231 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підстави припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Суд не має права давати оцінку медичним документам, які потребують спеціальних знань.

Судом була допитана, в якості свідка, сімейний лікар центру первинної допомоги ОСОБА_9, яка пояснила, що з осені 2015 року у ОСОБА_3 після виписки з лікарні спостерігались серцево-судинні захворювання, були призначені відповідні препарати. Ліки, які могли вплинути на розумову діяльність ОСОБА_3, їй не призначались. Загалом ОСОБА_3 була слабкою, в неї тремтіли руки та спостерігалась їх набряклість.

Свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_5, які були присутніми при посвідченні заповіту, у судовому засіданні вказали наступне. Напередодні підписання заповіту вони приїздили до нотаріуса, де були зроблені копії їх паспортів, розяснено процедуру підписання заповіту та повідомлено коли саме та де він буде підписуватись. В день підписання заповіту, вони приїхали за вказаною адресою. Коли зайшли до квартири, то пройшли на кухню. Там були присутні ОСОБА_3., нотаріус, ОСОБА_7 та вони. Спочатку заповіт було вголос прочитано нотаріусом, потім по черзі свідками, після чого вони поставили на заповіті свої підписи. Текст заповіту був уже заготовлений та надрукований.

Свідок, ОСОБА_7, в судовому засіданні зазначила що з ОСОБА_3 була знайома з 2014 року та періодично спілкувалася, оскільки це була бабуся її подруги ОСОБА_10 (доньки відповідача). Зазначила, що ОСОБА_3 особисто просила її підписати замість неї заповіт, вказавши, що була слабкою та не змогла б сама прочитати та підписати його. Пояснила, що у день підписання заповіту, вона приїхала за адресою проживання ОСОБА_3 та в присутності нотаріуса, ОСОБА_3 та двох свідків на кухні власноруч підписала заповіт.

При цьому суд приймає до уваги, що з дня складання оскаржуваного заповіту 26 листопада 2015 року та до дня смерті ОСОБА_3 21 квітня 2016 року, вона мала реальну можливість змінити або скасувати заповіт, оскільки проживала разом з позивачем, чого нею зроблено не було, що, на думку суду, свідчить про те, що її волевиявлення при посвідченні цього заповіту було вільним та відповідало її волі.

З огляду на наведене та враховуючи, що позивачем не надано належних та переконливих доказів, які б свідчили про те, що заповіт складений ОСОБА_3 проти її справжньої волі, а волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало її волі, суд вважає, що вона, як дієздатна особа, повністю розуміючи значення своїх дій та зміст заповіту, вільно виявила свою волю щодо спадкоємця свого майна.

Таким чином доводи позивача суперечливі, необґрунтовані, а позовні вимоги безпідставні, тому позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 15, 60, 88, 159, 208, 209, 212, 213-215, 222, 223 ЦПК України, ст.ст203, 207, 1233, 1244, 1247-1253, 1257 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні уточненого позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Близнюківський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.М. Лобановська