УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Карпенко С.О., Мазур Л.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Виконавчий комітет Довгинцівської районної у м. Кривому Розі ради, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що вона є власником домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 13 червня 2013 року.

Відповідач зареєстрований у спірному будинку попереднім власником з 20 грудня 2010 року, тобто до набуття нею права власності, однак добровільно звільнити належне домоволодіння не бажає, чим створює їй перешкоди у користуванні власністю. Відповідач не дбає про домоволодіння, не підтримує його у належному санітарному стані, не сплачує комунальні рахунки.

У зв'язку з втратою права власності на домоволодіння попереднього власника, у відповідача відсутнє право користування даним домоволодінням. Просила суд усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 та виселити його з домоволодіння.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 вересня 2016 року, позов задоволено.

Усунуто ОСОБА_4 перешкоди у користуванні власністю шляхом позбавлення ОСОБА_5 права користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1, та виселено ОСОБА_5 з домоволодіння АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2017 року рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 вересня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що на підставі договору дарування від 13 червня 2013 року, укладеного між дарувальником ОСОБА_6 та обдарованою ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_7, реєстровий номер № 758, позивачці на праві власності належить житловий будинок із господарчими побудовами АДРЕСА_1 (а. с. 6−8).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 померла (а. с. 48).

Згідно з копією домової книги, у будинку № 119 по вул. Пензенській у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, з 20 грудня 2010 року зареєстрований відповідач ОСОБА_5 (а. с. 9-10).

Як вбачається з акта від 10 червня 2016 року, складеного головою вуличного комітету № 3 зі слів сусідів встановлено, що ОСОБА_5 з січня 2010 року проживає за адресою: АДРЕСА_1. Мешкав з матір'ю ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Крім зазначених осіб з 2010 року по день складання акта у будинку ніхто не проживав (а. с. 46).

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

ОСОБА_6, яка була попереднім власником спірного будинку, є матір'ю позивачки та відповідача, що підтверджується свідоцтвом про народження відповідача (а. с. 47).

Крім того, як вбачається з договору дарування від 13 червня 2013 року, у п. 4.5. зазначено, що обдарованому - ОСОБА_4 відомо, що за адресою будинку, який є дарунком за цим договором, зареєстровано місце проживання дарувальника та ОСОБА_5 - відповідача у справі. Обдарована ОСОБА_4 заявляє, що не має жодних заперечень щодо цього та послідуючого проживання зазначених осіб у вказаному будинку.

Таким чином, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки при укладанні договору дарування позивачка надала згоду на подальше проживання відповідача, який є її братом, у належному їй на праві власності будинку, зазначила, що не має жодних заперечень щодо реєстрації відповідача у спірному будинку та послідуючого його проживання у даному будинку. Тобто подальше проживання відповідача було узгоджено з ОСОБА_4 на час укладення договору дарування.

Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М. Карпенко С.О. МазурЛ.М.