Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" травня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н.О.

при секретарі Івашко О.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокосметикс», 3-ї особи: Головне Київське управління з захисту прав споживачів, Публічне акціонерне товариство «Альфа-банк» про захист прав споживача та визнання правочину недійсним , -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокосметикс», 3-ї особи: Головне Київське управління з захисту прав споживачів, Публічне акціонерне товариство «Альфа-банк» про захист прав споживача та визнання правочину недійсним посилаючись на те, що 30.08.2016р. позивач ОСОБА_1, після неодноразових телефонних запрошень представника відповідача отримати безкоштовну процедуру по догляду за волоссям, відвідала приміщення салону ТОВ «Єврокосметикс», де їй помили волосся, пригостили чаєм, за що запропонували підписати документи. Вже вдома позивач виявила, що підписала графік платежів на погашення кредиту та договір з відповідачем про надання комплексу по догляду. З мережі Інтернет позивач дізналась негативну інформацію про відповідача. Позивач зазначає, що з невідомих їй причин, не усвідомлювала значення документів, які підписала, та виявила, що вони не направлені на досягнення нею споживчих цілей, а на наявність кредитного боргу, який вона не отримувала. З документів позивачу стало відомо про підписання Акту приймання-передачі, згідно якого в момент підписання договору і цього акту вона вже отримала косметичний набір у вигляді термозахисного спрію та вказані в акті послуги. З чого, на думку позивача вбачається, що відповідач не мав наміру надавати їй послуги, а обманом змусив її взяти кредит. Крім того, позивачеві ніхто не повідомляв про час проходження нею процедур чи відвідування лікаря. Правовими підставами позову в позовній заяві вказані положення ч.3, 5 ст.203, ст.ст. 215, 229, 234 ЦК України, ст.ст. 19, 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

В судовому засіданні позивач та її представник позо підтримали та просять суд визнати недійсним договір, укладений між нею та ТОВ «Єврокосметикс» №І.А.06.08 від 30.08.2016р., та стягнути в порядку реституції з ТОВ «Єврокосметикс» на свою користь 12650,00грн., сплачених за рахунок кредитних коштів.

Представник відповідача в судовому засідання позов не визнав та просить суд в задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи ПАТ «Альфа-банк» в судовому засіданні вважав заявлені позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Представник третьої особи Головного Київського управління з захисту прав споживачів в судове засідання не з'явився, був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, заяв чи клопотань до суду не подав.

Суд, вислухавши пояснення позивача, її представника, представника відповідача, представника ПАТ «Альфа-Банк», дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (ч.1 ст.656 ЦК України).

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 2 ст. 628 ЦК України, сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків.

Судом встановлено, що 30 серпня 2016 року між ТОВ «Єврокосметикс» та ОСОБА_1 ОСОБА_2 був укладений Договір №І.А.06.08, згідно умов якого ТОВ «Єврокосметикс» зобов'язується надати клієнту комплекс товарів та послуг по догляду за волоссям (надалі - комплекс по догляду), а клієнт зобов'язується прийняти цей комплекс по догляду згідно Акту приймання передачі та сплатити за нього визначену Договором суму (ціну). Під комплексом по догляду мається на увазі: продаж косметичного набору та надання допоміжних супроводжуючих косметологічних послуг. Асортимент, кількість, комплектація складових комплексу по догляду і загальна сума договору визначаються в Переліку (специфікації), що являється невід'ємною частиною Договору такі послуги згідно умов даного Договору. (а.с.4).

Згідно підписаного сторонами 30 серпня 2016 року Переліку №1 (специфікація) до Договору №І.А.06.08 від 30 серпня 2016 року, визначений Договором комплекс по догляду складається з: товару - термозахисний спрій для волосся - 1 одиниця; послуг - 1. Кріотерапія - 10 процедур; 2. Лікувальна процедура для волосся - 10 процедур; 3. Процедура уплотнення та наповнення волосся філлером - 4 процедури; 4. Кератонізуючий догляд за волоссям - 6 процедур; 5. Консультація спеціаліста - 2 консультації. (а.с.6).

Відповідно до положень ч.1 ст.903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно п.5.1. Договору, загальна вартість (ціна) комплекс по догляду складає 12650,00грн. Зазначена ціна вказана й в Переліку №1 (специфікація).

Відповідно до п.9.2. Договору, він набуває чинності з моменту підписання його сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань по ньому.

Пунктом 2.4. Договору визначено, що зобов'язання ТОВ «Єврокосметикс» по передачі комплексу по догляду вважаються виконаними в момент його передачі в розпорядження клієнта згідно Акту приймання-передачі та підписання даного Договору.

Також в день укладання Договору №І.А.06.08 - 30 серпня 2016 року сторонами підписаний Акт приймання передачі, згідно якого, на виконання умов Договору ТОВ «Єврокосметикс» надала клієнту, а клієнт отримав наступний комплекс товарів та послуг по догляду: товар - косметичний набір для догляду за волоссям - 1 одиниця; перелік послуг - 1. Кріотерапія - 10 процедур; 2. Лікувальна процедура для волосся - 10 процедур; 3. Процедура уплотнення та наповнення волосся філлером - 4 процедури; 4. Кератонізуючий догляд за волоссям - 6 процедур; 5. Консультація спеціаліста - 2 консультації. Загальна вартість комплексу товарів та послуг по догляду за волоссям становить12650,00грн. (а.с.5)

Крім того, як убачається з Акту приймання передачі, клієнт особисто перевірив якість товару, що входить до комплексу по догляду, в тому числі зовнішній вигляд і претензій не має. Клієнт ознайомився з властивостями товару, що входить до комплексу по догляду, інструкцією з використання косметики до товару та отримав документи, які підтверджують якість та безпеку. Сторона-1 в повному обсязі надав покупцю необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про комплекс по догляду, що забезпечило можливість свідомого і компетентного вибору клієнта. Інформація про комплекс по догляду надана клієнту в супровідній документації, що додається у доступній наочній формі. Комплекс по догляду надано належним чином та в повному об'ємі. Претензій щодо переданого комплексу по догляду і по виконанню умов договору у клієнта не має (п.3-7, 10 Акту).

Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 5 ст. 203 цього кодексу.

Стаття 216 ЦК України визначає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.п. 7, 8, 24 постанови від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

За загальним правилом обов'язок доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Обґрунтовуючи твердження про фіктивність укладеного між сторонами Договору №І.А.06.08 від 30 серпня 2016 року, сторона позивача вказує на неможливість одержання позивачем в день укладення договору всього комплексу товарів та послуг, визначених умовами договору в Переліку №1 (специфікація), які згідно Акту приймання-передачі одержані позивачем в день підписання договору.

Наведене твердження суперечить умовам Договору №І.А.06.08 від 30 серпня 2016 року, пунктом 4.3.5. якого визначений обов'язок клієнта з'являтися на прийом для отримання комплексу по догляду у визначений час та попередження відповідача про неможливість з'явитися в такий час.

При цьому, позивачем не наведено обґрунтування та не зазначення доказів на підтвердження того, що вона після укладення договору з'являлась до підприємства відповідача з метою отримання визначених в Переліку №1 (специфікація) та Акті приймання-передачі послуг, а їй в цьому було відмовлено.

Крім того, позивачем не заперечується факт отримання нею у відповідача товару у вигляді термозахисного спрію.

З огляду на встановлені обставини, а також враховуючи те, що позивачем у повному обсязі було оплачено товари та послуги за Договором №І.А.06.08 від 30 серпня 2016 року, суд приходить до висновку, що стороною позивача об'єктивно не доведено, що на момент укладення оспорюваного договору, сторони заздалегідь знали, що він не буде виконаний, правові наслідки за договором не настануть, і сприяли цьому.

Доводи сторони позивача про те, що оспорюваний договір є фіктивним, оскільки сторони не виконали юридично значимих дій: відповідач не надав послуги, які визначені договором, а позивач ці послуги не отримала, суд вважає безпідставними, оскільки за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не означає, що укладено фіктивний правочин, і не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

Визнання судом правочину недійсним є наслідком його вчинення з порушенням вимог закону, а не заходом відповідальності сторін.

Крім того, згідно позовної заяви, стороною позивача стверджується вчинення позивачем ОСОБА_1 правочину під впливом помилки (ст.229 ЦК України), а також застосування відповідачем нечесної підприємницької практики, тобто введення відповідачем позивача в оману та застосування агресивної підприємницької практики (ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», як вказується стороною позивача), що кореспондується з положеннями ст.230 ЦК України).

В п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» №5 від 12 квітня 1996 року, вирішуючи питання про характер правовідносин між споживачем та продавцем (виготівником, виконавцем), про наявність підстав і умов їх виникнення, про права і обов'язки сторін, суд має виходити як із норм Закону і прийнятих згідно з ним актів законодавства, так і з відповідних норм Цивільного кодексу України та іншого законодавства, що регулюють ті ж питання і не суперечать Закону.

Частиною 3 статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Отже, правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно трапилась і що вона має істотне значення.

Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з мотивів, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення.

Аналогічні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 8 квітня, 13 травня, 10 червня 2015 року, 30 березня, 13 квітня 2016 року, а також від 12 жовтня 2016 року в справі №6-1587цс16.

Проте, стороною позивача не надано жодного доказу на підтвердження тієї обставини, що позивач помилялась щодо природи Договору №І.А.06.08 від 30 серпня 2016 року, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей товару та послуг, які значно знижують їх цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Відповідно до ч. 1. ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно п.п. 19, 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 р. № 9, відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чанній як на час укладення оспорюваного договору, так і на час розгляду справи), забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Разом з тим, позивачем не було надано доказів того, що відповідач при укладенні договору застосував нечесну підприємницьку практику, зокрема, ввів позивача в оману. Навпаки, своїм підписом вАкті приймання-передачі, позивач підтвердила, що вона особисто перевірила якість товару, ознайомилась з його властивостями, інструкцією з використання косметики та отримала документи, які підтверджують якість та безпеку, а також те, що відповідачем в повному обсязі надано позивачеві необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про комплекс по догляду, що забезпечило можливість свідомого і компетентного вибору клієнта. Також позивачем в Акті зазначено, що вона не має претензій щодо переданого комплексу по догляду і по виконанню умов договору.

Доказів того, що позивач не усвідомлювала з невідомих їй причин (як про це зазначено в позові) значення документів, що вона підписує, стороною позивача суду також не надано. Так, матеріали справи не містять доказів того, що під час укладання оспорюваного Договору та Акту приймання-передачі позивач перебувала в будь-якому хворобливому чи іншому стані, який об'єктивно позбавив би її можливості вчиняти свідомі дії.

В свою чергу, відповідачем у повному обсязі було надано інформацію позивачу стосовно умов та предмету договору.

Як визначено частиною 4 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції.

При встановленні того, чи містить підприємницька практика елементи примусу, докучання або неналежного впливу, до уваги береться: 1) час, характер та повторюваність пропозицій щодо придбання продукції; 2) вживання образливих або загрозливих висловів; 3) використання тяжкої для споживача обставини, про яку продавцю або виконавцю було відомо, для впливу на рішення споживача; 4) встановлення обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, включаючи положення про право споживача розірвати договір або замінити продукцію чи укласти договір з іншим суб'єктом господарювання; 5) загроза здійснити незаконні або неправомірні дії.

Проте, стороною позивача на надано доказів, які б підтверджували наявність будь-якого з цих негативних явищ, визначених Законом, як агресивна підприємницька практика, що вчинялись би відповідачем для спонукання позивача до укладення оспорюваного нею договору.

Таким чином, позивачем не доведено використання відповідачем нечесної підприємницької практики, як то введення споживача в оману або застосування агресивної підприємницької практики.

Отже, зазначені позивачем підстави в обґрунтування заявлених позовних вимог про визнання недійсним Договору №І.А.06.08 від 30 серпня 2016 року не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а відтак не підлягають задоволенню із зазначених підстав.

Відповідно до положень ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, враховуючи, що позивача було звільнено від сплати судового збору при звернені з позовом до суду, на підставі ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок держави.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 6, 202, 203, 215, 229, 230, 234, 627, 628, 638, 655, 656, 901, 90 Цивільного кодексу України, ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст.1, 4, 10, 11, 57-60, 88, 179, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокосметикс», 3-ї особи: Головне Київське управління з захисту прав споживачів, Публічне акціонерне товариство «Альфа-банк» про захист прав споживача та визнання правочину недійсним відмовити.

До суду може бути подана апеляційна скарга на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні при його проголошенні протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Н.О.Яровенко