Ухвала

Іменем України

23 жовтня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,

Мазур Л.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу за касаційною скаргою товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» на рішення Золочівського районного суду Харківської області від 22 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 23 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2016 року товариство з додатковою відповідальністю страхова компанія «Альфа-Гарант» (далі - ТДВ СК «Альфа-Гарант») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 16 травня 2015 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів шляхом видачі полісу № АЕ/3039478, згідно якого було застраховано відповідальність власника автомобіля марки ВАЗ 21214, номерний знак НОМЕР_1. 30 березня 2016 року сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю застрахованого автомобіля під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля марки SUZUKI SX 4, номерний знак НОМЕР_2. Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2016 року винним у ДТП визнано ОСОБА_2

02 червня 2016 року власник автомобіля марки SUZUKI SX 4 ОСОБА_3 звернувся до ТДВ СК «Альфа-Гарант» із заявою про виплату страхового відшкодування, у зв'язку з чим позивач виплатив 17 014 грн. 37 коп. страхового відшкодування, тобто належно виконав свої зобов'язання за полісом № АЕ/3039478.

Враховуючи викладене та посилаючись на те, що відповідач у порушення вимог пп. «г» п. 38.1 ст. 38, пп. 33.1.2 п. 33.1 ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у встановлений законом строк не повідомив страховика про настання страхового випадку, ТДВ СК «Альфа-Гарант» просило стягнути з відповідача в порядку регресу 17 014 грн. 37 коп. виплаченого страхового відшкодування.

Рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 22 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 23 лютого 2017 року, у задоволенні позову ТДВ СК «Альфа-Гарант» відмовлено.

У касаційній скарзі ТДВ СК «Альфа-Гарант» просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що 16 травня 2015 року між ТДВ СК «Альфа-Гарант» та ОСОБА_2 укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів шляхом видачі полісу № АЕ/3039478, згідно якого було застраховано відповідальність власника автомобіля марки ВАЗ 21214, номерний знак НОМЕР_1.

30 березня 2016 року сталася ДТП за участю застрахованого автомобіля під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля марки SUZUKI SX 4, номерний знак НОМЕР_2, власником якого є ОСОБА_3

Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2016 року винним у ДТП визнано ОСОБА_2

02 червня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до ТДВ СК «Альфа-Гарант» із заявою про виплату страхового відшкодування. Того ж дня зазначена вище подія була визнана страховою, про що складено відповідний акт, та ОСОБА_3 виплачено страхове відшкодування у розмірі 17 014 грн. 37 коп.

Пред'являючи позов, ТДВ СК «Альфа-Гарант» посилалося на те, що ОСОБА_2 у порушення вимог пп. «г» п. 38.1 ст. 38, пп. 33.1.2 п. 33.1 ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у встановлений законом строк не повідомив страховика про настання страхового випадку.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування», страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

При настанні страхового випадку страховик зобов'язаний здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом (п. 3 ч. 1 ст. 20 вказаного Закону).

Відповідно до вимог ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно ст. ст. 3, 22.1, 28 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції, що діяла на час виникнення правовідносин), обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди; при настанні страхового випадку страховик відповідно до страхової суми відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи; шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов'язана, у тому числі, з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначені обов'язки учасників дорожньо-транспортної пригоди (ст. 33), а також підстави для звернення страховика з регресним позовом до страхувальника (ст. 38).

Відповідно до пп. «ґ» пп. 38.1.1. п. 38.1. ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у пп. 33.1.2. п. 33.1. ст. 33 цього Закону.

Відповідно до пп. 33.1.4 п. 33.1 ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально.

Отже, наведеними правовими нормами встановлено обов'язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про ДТП. Такий обов'язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам. У даному випадку факт настання страхового випадку ніким не оспорюється, він зафіксований правоохоронними органами; відповідач як особа, винна в ДТП, постановою Дзержинського районного суду Харківської області від 20 квітня 2016 року притягнутий до адміністративної відповідальност; позивач мав можливість перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам. Тому, сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховика про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення рішення, яке в своїй основі повинне ґрунтуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях, до складу яких входять регресні зобов'язання, тому спори з них мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постановах від 16 вересня 2015 року №6-284цс15, від 30 березня 2016 року №6-186цс16, від 08 червня 2016 року №6-2989цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» відхилити.

Рішення Золочівського районного суду Харківської області від 22 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 23 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

Л.М. Мазур