25 жовтня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
ЄвтушенкоО.І., Кадєтової О.В., Карпенко С.О.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність,
за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», подану представником ЛіпкевичІваном Володимировичем, на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 вересня 2016 року та рішення апеляційного суду Волинської області від 23 січня
в с т а н о в и л а:
У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»
(далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність.
На обґрунтування позовних вимог зазначало, що 29 травня 2008 року між ТзОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 227-012/ФК-08, згідно умов якого останній було надано кредитні кошти у розмірі 194 000 грн з розрахунку 19,5 % річних за весь час фактичного користування кредитом строком до 28 травня 2011 року включно на поточні потреби.
З метою забезпечення виконання зобовʼязань за вказаним кредитним договором між ТзОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_4
29 травня 2008 року укладено іпотечний договір № 227-012/Zфкіп-08, згідно умов якого в іпотеку банку передано дві земельні ділянки площею 0,1035 га кожна, цільове призначення для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на території с. Рованці Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області, кадастрові номери НОМЕР_1 та НОМЕР_2 відповідно.
Згідно договору про передачу активів та кредитних зобовʼязань від
30 червня 2010 року, укладеного між ТзОВ «Український промисловий банк», ПАТ «Дельта Банк» та Національним банком України, ТзОВ «Український промисловий банк» передав (відсупив) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від

11 вересня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 14 січня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, треті особи: ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», про поділ спільного майна подружжя вказані земельні ділянки, що перебувають у іпотеці в банку були поділені на 2 частини, зокрема суд виділив у власність ОСОБА_5 з майна, що є обʼєктом права спільної сумісної власності подружжя 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,1035 га, що знаходиться в с. Рованці Луцького району Волинської області (державний акт про право власності серії НОМЕР_3 від 03 вересня 2007 року вартістю 73 500 грн) та 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,1035 га, що знаходиться в с. Рованці Луцького району Волинської області (державний акт про право власності серії НОМЕР_4 від 04 жовтня 2007 року вартістю 73 500 грн).

Ураховуючи те, що позичальник умови кредитного договору належним чином не виконувала у звʼязку з чим станом на 29 травня 2015 року утворилася заборгованість в розмірі 284 294 грн 43 коп., з яких: заборгованість по тілу кредиту в розмірі 180 918 грн 43 коп., заборгованість по відсотках в розмірі 103 376 грн., ПАТ «Дельта Банк» просило звернутистягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на вказані земельні ділянки.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 вересня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 23 січня 2017 року заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від

26 вересня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ПАТ «Дельта Банк» - Ліпкевич І.В. просить скасувати заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 вересня 2016 року та рішення апеляційного суду Волинської області від 23 січня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ПАТ «Дельта Банк» звертаючись із позовом до суду у липні 2015 року пропущено строк позовної давності, який сплинув 30 травня 2014 року.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із безпідставності заявлених позовних вимог.

Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 вересня 2016 року скасовано рішенням апеляційного суду Волинської області від 23 січня 2017 року, а тому судом касаційної інстанції не перевіряється.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 29 травня 2008 року між ТзОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 227-012/ФК-08 згідно умов якого остання отримала кредитні кошти шляхом надання відкличної відновлювальної кредитної лінії в розмірі 194 000 грн на поточні потреби строком до 28 травня 2011 року включно зі сплатою за користування кредитом 19,5 % річних і комісією за видачу готівкових коштів 0,3 % від суми кожного наданого траншу.

З метою забезпечення виконання зобовʼязань за вказаним кредитним договором між ТзОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_4

29 травня 2008 року укладено іпотечний договір № 227-012/Zфкіп-08, посвідчений приватним нотаріусом Рожищенського районного нотаріального округу Волинської області Павлюк Р.П. і зареєстрований в реєстрі за № 1394, за умовами якого в іпотеку банку передано земельну ділянку площею

0,1035 га, цільове призначення для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, земельна ділянка розташована на території с. Рованці, Боратинська сільська рада, Луцький район, Волинська область, кадастровий № НОМЕР_1 та земельну ділянку площею 0,1035 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, земельна ділянка розташована на території с. Рованці, Боратинська сільська рада, Луцький район, Волинська область, кадастровий № НОМЕР_2.

Відповідно до п. 4.3 іпотечного договору № 227-012/Zфкіп-08 від

29 травня 2008 року звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з порядком задоволення вимог іпотекодержателя, передбаченим п. 4.4 цього договору.

Згідно п. 4.4 даного іпотечного договору у випадку настання будь-якої з підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачених п. 4.1 цього договору, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги одним з наступних способів:

- шляхом прийняття іпотекодержателем предмета іпотеки у власність в рахунок виконання основного зобовʼязання. Цей іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки;

- шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Згідно договору про передачу активів та кредитних зобовʼязань від

30 червня 2010 року, укладеного між ТзОВ «Український промисловий банк», ПАТ «Дельта Банк» та Національним банком України, ТзОВ «Український промисловий банк» передав (відсупив) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, в том числі за кредитним договором № 227-012/ФК-08 від 29 травня 2008 року.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 вересня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 14 січня 2014 року, позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_4, треті особи: ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

Виділено ОСОБА_5 з майна, що є обʼєктом права спільної сумісної власності подружжя та визнано за ним право приватної власності, в тому числі на: 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,1035 га, що знаходиться в с. Рованці Луцького району Волинської області (державний акт про право власності серії НОМЕР_3 від 03 вересня 2007 року вартістю 73500 грн); 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,1035 га, що знаходиться в с. Рованці Луцького району Волинської області (державний акт про право власності серії НОМЕР_4 від 04 жовтня 2007 року вартістю 73500 грн).

Виділено ОСОБА_4 з майна, що є обʼєктом права спільної сумісної власності подружжя та визнано за нею право приватної власності в тому числі на: 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,1035 га, що знаходиться в с. Рованці Луцького району Волинської області (державний акт про право власності серії НОМЕР_3 від 03 вересня 2007 року вартістю 73500 грн); 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,1035 га, що знаходиться в с. Рованці Луцького району Волинської області (державний акт про право власності серії НОМЕР_4 від 04 жовтня 2007 року вартістю 73500 грн).

Також поділено інше майно та вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_4 своїх зобовʼязань щодо виконання кредитного договору від 29 травня 2008 року не виконала у звʼязку із чим станом на 29 травня 2015 року утворилася заборгованість в розмірі 284 294 грн 43 коп., з яких: заборгованість по тілу кредиту в розмірі 180 918 грн 43 коп., заборгованість по відсоткам в розмірі 103 376 грн.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року справа № 6-1851цс15, яка відповідно до положень частини першої статті 3607 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) встановив, що позивачем не надано доказів у підтвердження неможливості звернути стягнення на предмет іпотеки у спосіб, визначений умовами договору, а тому суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів та до не згоди з висновком суду апеляційної інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Волинської області від 23 січня 2017 року, тому що судове рішення законне та обґрунтоване.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», подану представником Ліпкевич Іваном Володимировичем, відхилити.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 23 січня

2017 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко О.В. Кадєтова С.О. Карпенко