У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., ПисаноїТ.О., Попович О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до приватного підприємства «Орхідея-Суми» про нікчемність укладеного договору та застосування наслідків його нікчемності, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Сумської області від 11 квітня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати нікчемним договір про повну матеріальну відповідальність від 02 лютого 2015 року, який було укладено між нею та приватним підприємством «Орхідея-Суми» (далі - ПП «Орхідея-Суми»), та таким, що не створює для неї юридичних наслідків щодо відшкодування матеріальної шкоди у повному розмірі.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилалася на те, що 02 лютого 2015 року її було прийнято на посаду менеджера ПП «Орхідея-Суми» та в цей же день між нею та відповідачем було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, відповідно до умов якого працівник, який обіймає посаду менеджера, бере на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення схоронності переданих йому підприємством матеріальних цінностей, а п. 1.7 договору визначено, що працівник не має права звільнитися з підприємства до повного відшкодування шкоди, заподіяної підприємству з його вини.

Позивачка вказувала, що наказом від 13 грудня 2016 року № 47/К її звільнено з посади менеджера за згодою сторін з 29 грудня 2016 року, проте

згодом ПП «Орхідея-Суми» заявила до неї вимогу про повне відшкодування матеріальної шкоди в сумі 54 613 грн 28 коп. за нестачу грошових коштів, як матеріально-відповідальною особою, що обіймала посаду менеджера.

Посилаючись на те, що на момент укладення з нею договору про повну матеріальну відповідальність, посада менеджера не була передбачена в жодному Переліку посад і робіт, які безпосередньо пов'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їй цінностей, який би був затверджений у встановленому законом чи підзаконним нормативним актом порядку, тому позивач просила задовольнити її позовні вимоги.

Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 13 лютого 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 11 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 13 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено з інших підстав.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що нормами трудового законодавства не передбачено можливості визнання нікчемним договору про повну матеріальну відповідальність; крім того суд дійшов висновку, що укладений договір не є правочином у розумінні ст. 202 ЦК України, на який поширюються передбачені нормами ст.ст. 203, 215 цього Кодексу загальні вимоги щодо чинності правочину та який може бути визнаний недійсним із передбачених ЦК України підстав.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, та врахувавши правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 25 квітня 2012 року у справі № 6-16цс12, виходив із недоведеності позивачем нікчемності договору про повну матеріальну відповідальність та визнання його таким, що не створює для позивача юридичних наслідків щодо відшкодування матеріальної шкоди, оскільки ОСОБА_4 займала посаду менеджера по продажу та за своїми посадовими обов'язками здійснювала реалізацію і доставку товарів покупцю, тобто виконувала роботу, безпосередньо пов'язану з продажем товарів, їх доставкою, прийманням та здачею грошових цінностей; при укладенні позивачем 02 лютого 2015 року договору про повну матеріальну відповідальність було дотримано приписи ст. 135-1 КЗпП України, зокрема, виконувана ОСОБА_4 робота передбачена у Переліку посад і робіт, які заміщуються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність, у зв'язку із чим суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Сумської області від 11 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

Т.О.Писана

О.В.Попович