22-ц/775/500/2017(м)
Головуючий в 1 інстанції Іванченко А.М.
Доповідач Пономарьова О.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого Пономарьової О.М.,

суддів Гаврилової Г.Л., Зайцевої С.А.,

секретар судового засідання Гаркуша О.С.,

за участю

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені ОСОБА_1», треті особи Первинна профспілкова організація № 141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна Солідарність», Первинна організація профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені ОСОБА_1», про визнання незаконним та скасування наказу, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 29 травня 2017 року,

в с т а н о в и в:

05 вересня 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача та зазначав, що перебував у трудових відносинах з відповідачем з листопада 1982 року, 08 серпня 2016 року звільнений на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вважає звільнення незаконним, оскільки ліквідація структурного підрозділу не передбачала скорочення штату працівників підприємства, оскільки фактично замість одного підрозділу (відділу контролю якості) створений інший відділ, який виконує ті ж самі функції. Він виявляв своє бажання на перевід на інші вакантні посади, однак відповідачем йому було розяснено, що він не може бути переведений оскільки не має відповідної освіти та кваліфікації. З 04 серпня 2016 року він є членом виборного органу первинної профспілкової організації «Народна солідарність», яка не давала згоди на його звільнення, також не було отримано згоду вищого органу профспілкової організації, так як він обраний членом виборного органу. Згода, надана іншою профспілкою - первинною організацією профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України Приватного акціонерного товариста ««Маріупольський металургійний комбінат імені ОСОБА_1» (далі ПрАТ «ММК ім.. Ілліча»), не може братись до уваги, оскільки позивачем 04 серпня 2016 року подано заяву про вихід із вказаної профспілки. Просив суд визнати незаконним та скасувати наказ № 831 від 08 серпня 2016 року про припинення трудової угоди, поновити його з 08 серпня 2016 року на посаді майстра контрольного ділянки МПЦ 3000, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 29 травня 2017 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ПрАТ «ММК ім.Ілліча», треті особи Первинна профспілкова організація № 141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна Солідарність», Первинна організація профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України ПрАТ «ММК ім. Ілліча», про визнання незаконним та скасування наказу, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процессуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представники відповідача ОСОБА_2 заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просили її відхилити, залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Представники третіх осіб - Первинної профспілкової організації № 141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна Солідарність», Первинної організації профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України ПрАТ «ММК ім. Ілліча» в судове засіданя апеляційної інстанції не з?явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать поштові повідомлення (форма 119). Первинна організація профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України ПрАТ «ММК ім. Ілліча» подала заяву про розгляд апеляційної скарги у відсутність її представника.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 з 17 листопада 1982 року перебував в трудових відносинах з відповідачем, 08 серпня 2016 року звільнений з займаної посади на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України відповідно до наказу № 831.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування наказу, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні позивача роботодавець дотримався усі умови трудового законодавства.

Такі висновки суду апеляційний суд вважає правильними і такими, що узгоджуються з матеріалами справи та вимогами закону.

Згідно з п.1 частини1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

В пункті 19 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» розяснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_3 з 17 листопада 1982 року перебував в трудових відносинах з відповідачем, з 05 червня 2008 року працював у відділі технічного контролю майстром контрольним дільниці ЛПЦ 3000 (а.с.46-48 т. 1).

08 серпня 2016 року відповідно до наказу № 831 позивач звільнений з займаної посади на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 45 т.1).

З матеріалів справи вбачається, що Статутом ПрАТ «ММК ім.Ілліча» передбачено, що до компетенції Наглядової ради Товариства входить затвердження організаційної структури Товариства (в тому числі прийняття рішень щодо утворення, реорганізації та ліквідації філій, представництв, відділень, інших відокремлених підрозділів Товариства тощо).

13 січня 2015 року Наглядовою радою ПрАТ «ММК ім. Ілліча» прийнято рішення № 97 про зміну організаційної структури, відповідно до якого винесено наказ № 167 від 20 березня 2015 року про створення структурного підрозділу управління контролю якості.

Наказом генерального директора ПрАТ «ММК ім. Ілліча» № 525 від 14 липня 2015 року вирішено ліквідувати структурний підрозділ відділ технічного контролю та здійснити звільнення працівників зазначеного підрозділу, які не надали згоди на перевід на іншу роботу, за ч. 1 ст. 40 КзпП України.

10 серпня 2015 року ОСОБА_3 попереджено про наступне звільнення з займаної посади у звязку зі змінами в організації виробництва і праці (а.с. 30 т. 1).

Зазначене вище спростовує доводи апеляційної скарги позивача про те, що на момент його звільнення ніяких змін в організації виробництва і праці не було, оскільки ліквідація структурного підрозділу мала місце 14 серпня 2015 року.

За вказаних обставин, суд дійшов обґрунтованого висновку, що дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація структурного підрозділу відділу технічного контролю.

За змістом ст.49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Оскільки посада позивача була виведена із штатного розпису, йому неодноразово 10 серпня 2015 року, 23 вересня 2015 року, 25 вересня 2015 року, 25 грудня 2015 року, 04 серпня 2016 року, 05 серпня 2016 року та 08 серпня 2016 року в межах існуючого штатного розпису пропонувався перевід на інші посади в структурних підрозділах відповідача, які були вільні, зі списком вакансій ОСОБА_3 ознайомлено під його власноручний підпис. Від запропонованих вакансій позивач відмовився, про що неодноразово складались акти (а.с. 141, 143 т. 1) та протоколи (а.с. 145, 148, 150, 152, 154 т. 1) про його відмову від запропонованих вакансій.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що у новостровеному підрозділі Управлінні контролю якості була вільна посада така сама, яку він займав у ліквідованому відділі технічного контролю, яку йому не запропонували, не можна визнати обґрунтованими. Відповідно до протоколу від 25 вересня 2015 року позивачем зроблений запис «С данными вакансиями ознакомлен 25.09.2015 г.», до протоколу доданий список вакансій, який є актуальним саме на 25 вересня 2015 року, і є вакансія контролера у виробництві чорних металів в Управлінні контролю якості, а не майстра контрольного, яку обіймав позивач. Доказів того, що позивач мав намір обрати саме посаду контролера у виробництві чорних металів в Управлінні контролю якості, та що йому було відмовлено у будь-яких вакансіях, які він начебто обрав, суду надано не було, проте свідок ОСОБА_4 підтвердила, що ОСОБА_3 дійсно не обрав посаду контролера у виробництві чорних металів в Управлінні контролю якості, тому що ця посада була нижного рівня, чим та, яку позивач займав до звільнення.

Висновок суду першої інстанції, що роботодавець дотримав умови ст.49-2 КЗпП, оскільки позивач був ознайомлений на час попередження про звільнення з усіма вакантними посадами, проте ОСОБА_3 не скористався та не реалізував своє право на перевід, відповідає встановленим в судовому засіданні обставинам та матеріалам справи.

Посилання в апеляційній скарзі позивача, що він фактично цілий рік працював у новоствореному структурному підрозділі Управлінні контролю та якості апеляційний суд визнає безпідставними, оскільки, заяви про переведення у новостровений підрозділ позивач не подавав, наказ про перевід позивача до Упраалінн контролю якості відповідач не видавав, проте, як вбачається з пояснень представника відповідача, наданих суду матеріалів, впродовж зазначеного року відповідач мав намір працевлаштувати ОСОБА_5, який підлягав звільненю з підстав п.1 ст. 40КЗпП України, на вакантні посади, які були на підприємстві.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що його посада має різну назву у трудовій книжці та у наказі про звільнення. Проте таке твердження позивача не відповідає дійсності, оскільки в наказі № 831 про звільнення зазначена посада позивача «майстер контрольний» та дільниця, на якій він працював, а саме «відділ технічного контролю/дільниця листопрокатного цеху - 3000». Аналогічний запис міститься у трудовій книжці ОСОБА_3 під № 9, а саме «Переведений у відділ технічного контролю майстер контрольний дільниці ЛПЦ-3000».

Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, відповідач 02 серпня 2016 року звернувся з поданням про надання згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_3 на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України до професійного комітету Управління контролю якості ПрАТ «ММК ім. Ілліча», яке було розглянуто 04 серпня 2016 року у присутності позивача та вирішено надати згоду на його звільнення (а.с.160).

Доводи апеляційної скарги, що згоду на звільнення надала профспілка, до повноважень якої не віднесено надання згоди, не відповідають дійсності, оскільки профспілкові органи структурних підрозділів (цехів, управлінь, відділів тощо) можуть вирішувати питання про дачу згоди на звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, якщо їм таке право делеговане профспілковим органом підприємства, установи, організації.

Постановою профспілкового комітету ПрАТ «ММК ім. Ілліча» № 21 від 20 жовтня 2015 року (зі змінами від 25 листопада 2015 року) профспілковим комітетам структурних підрозділів надано повноваження щодо розгляду письмового подання власника або уповноваженого ним органу на розірвання трудового договору за п. 1 ст.40 КЗпП України.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що відповідач вже отримував згоду профспілки в грудні 2015 року на його звільнення, але не звільнив його, пропустивши передбачений законом місячний строк, не впливають на правильність судового рішення, оскільки хоча роботодавець і порушив встановлений частиною восьмою статті 43 КЗпП України строк розірвання трудового договору з працівником після одержання в грудні 2015 року згоди виборчого органу первинної профспілкової організації, проте повторно 02 серпня 2016 року звернувся з поданням до профспілкого комітету на звільнення ОСОБА_3 та отримав 04 серпня 2016 року згоду на його звільнення, яке відбулося 08 серпня 2016 року.

Доводи апеляційної скарги позивача, що відповідач звільнив його в порушення положень ст. 252 КЗпП України без попередньої згоди виборного профспілкового органу, членами якого він був на час звільнення та без попередньої згоди виборного органу, членом якого він є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки, оскільки на день звільнення він вже був членом виборного органу незалежної профспілки, апеляційний суд визнає необґрунтованими та такими, що суперечать встановленим у справі обставинам.

Згідно з ч. 6 ст. 43 КЗпП України якщо працівник одночасно є членом кількох первинних профспілкових організацій, які діють на підприємстві, в установі, організації, згоду на його звільнення дає виборний орган тієї первинної профспілкової організації, до якої звернувся власник або уповноважений ним орган.

Аналогічні положення містяться у ст. 39 Закону України від 15 вересня 1999 року № 1045-ХIV «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Як встановлено в судовому засіданні, позивач повідомив профспілку ПрАТ «ММК ім. Ілліча» про свій намір вийти з неї 08 серпня 2016 року о 12.30 год, про що подав заяву, в якій не зазначав, що є членом ще будь-якої профспілкової організації та обраний на посаду виборчого органу. 12 серпня 2016 року задоволено заяву ОСОБА_3 та знято з обліку з 08 серпня 2016 року, тобто після рішення про надання згоди на його звільнення. Того ж дня, тобто 08 серпня 2016 року, який також є останнім днем роботи, ОСОБА_3 повідомив роботодавця, що він є членом профспілки «Народна солідарність», проте ніяких документів на підтвердження цього не надав та не повідомив, що він обраний на посаду виборчого органу, а саме ревізора.

З протоколу засідання Маріупольської первинної профспілкової організації № 141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність» від 04 серпня 2016 року вбачається, що ОСОБА_3 прийнято у члени, обрано ревізором та включено до складу виборного органу профспілки.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_6 підтвердила, що засідання профспілки «Народна солідарність», на якій позивача було прийнято в члени та обрано ревізором, відбулось 04 серпня 2016 року приблизно о 19.20 год., тобто після засідання профспілки Управління контролюякості ПрАТ «ММК ім. Ілліча» та прийняття рішення, а протокол про обрання позивача ревізором профспілкової організації № 141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність» вона друкувала ввечері 08 серпня 2016 року і в цей же день простим листом повідомила Генерального директора підприємства про обрання ОСОБА_3 ревізором. Проте документального підтвердження цьому суду не надано.

Свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_3 на засіданні профспілкового комітету Управління контролю якості ПрАТ «ММК ім. Ілліча» 04 серпня 2016 року був присутнім, про його членство в іншій профспілці не повідомляв.

З протоколу засідання профспілки Управління контрлю якості ПрАТ «ММК ім. Ілліча» від 04 серпня 2016 року вбачається, що ОСОБА_3 на засіданні членів профспілки не повідомляв про свій намір вийти з профспілки.

Таким чином, документів чи інших доказів на підтвердження того, що на час звільнення позивач дійсно був обраний ревізором Маріупольської первинної профспілкової організації № 141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність», не надано.

За вказаних обставин висновок суду про те, що звільнення позивача проведено з дотриманням всіх норм трудового законодавства і роботодавець звернувся до профспілки Управління контролю та якості ПрАТ «ММК ім. Ілліча», яка діє на підприємстві, і саме ця профспілка надала обґрунтовану згоду на розірвання трудового договору з ОСОБА_3, відповідає встановленим обставинам справи

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_3, відповідні їм правовідносини, поясненням сторін та наданим доказам дав належну оцінку.

Суд правильно застосував матеріальний закон, локальні акти підприємства, вимоги ст.ст. 212-214 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про законність звільнення позивача з посади майстра контрольного відділу технічного контролю/дільниця ЛПЦ-3000 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, повязаними з ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємства, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення позивача, поновлення останнього на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які могли вплинути на правильність висновків та рішення суду позивачем та його представником в суді апеляційної інстанції не надано.

Порушень норм процесуального права, які б могли призвести до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено.

Згідно із статтею 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушень судом першої інстанції при розгляді справи вимог матеріального чи процесуального законів або неправильної оцінки досліджених у справі доказів, то підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, Апеляційний суд Донецької області

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 29 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: О.М. Пономарьова

Судді Г.Л. Гаврилова

: ОСОБА_8