У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ЗакропивногоО.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення майнової шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Харківської області від 23 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що йому та його брату, ОСОБА_4, належить на праві власності по Ѕ частині квартири АДРЕСА_1. Між ними зі спільної згоди фактично склався порядок користування спірною квартирою, у якій з 1 січня 2015 року було відкрито два особових рахунки по сплаті комунальних послуг. Проте після 21 липня 2015 року відповідач став перешкоджати у користуванні належною йому частиною квартири, що встановлено рішенням Київського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2016 року, що набрало законної сили. Вважав, що оскільки він був позбавлений можливості користуватися квартирою, але мав обов'язок зі сплати комунальних платежів, то відповідно до ст. 1166 ЦК України неправомірними діями відповідача йому було завдано майнової шкоди.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3 просив суд стягнути з відповідача майнову шкоду від сплачених комунальних платежів за період з 1 серпня 2015 року по 31 серпня 2016 року у розмірі 5 041 грн 88 коп.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 7 жовтня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 23 січня 2017 року рішення районного суду скасовано. Позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати по квартирній платі у розмірі 3 153 грн 96 коп. за період з 1 серпня 2015 року по 1 вересня 2016 року. В іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачем були вчинені протиправні дії, які призвели до витрат позивача на утримання спірного нерухомого майна, відсутні докази наявності винної поведінки відповідача, причинного зв'язку між його діями та негативними для позивача наслідками. ОСОБА_3 з власної ініціативи здійснював витрати, пов'язані з утриманням власного нерухомого майна, що є його обов'язком, унаслідок чого такі витрати не можуть розцінюватися як завдані майнові збитки.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції й частково задовольняючи позов ОСОБА_3, виходив із того, що внаслідок неправомірних дій відповідача, що встановлено преюдиційним рішенням суду, позивачу у період з липня 2015 року по 11 серпня 2016 року відповідач перешкоджав у користуванні належною йому частиною квартири, проте в цей період ОСОБА_3 сплачував за комунальні послуги за свою частину квартири на відкритий на його ім'я додатковий особовий рахунок. Згідно з положеннями ст. 360 ЦК України з відповідача підлягають стягненню понесені позивачем витрати на сплату комунальних послу за належну ОСОБА_3 частину квартири.

Проте повністю погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належить на праві власності по Ѕ частині квартири АДРЕСА_1.

21 липня 2015 року ОСОБА_4 став перешкоджати ОСОБА_3 у користуванні належною йому частиною квартири, що встановлено рішенням Київського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2016 року, що набрало законної сили.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що він був позбавлений можливості користуватися квартирою, але відповідно до умов договору та вимог закону мав обов'язок зі сплати комунальних платежів, сплативши за період з 1 серпня 2015 року по 31 серпня 2016 року 5 041 грн 88 коп., то відповідно до ст. 1166 ЦК України неправомірними діями відповідача йому було завдано майнові збитки.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції й частково задовольняючи позов вказував про те, що відповідно до положень ст. 360 ЦК України, ст. ст. 20, 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» наявні підстави для стягнення з відповідача витрат, сплачених позивачем за комунальні послуги на його особистий рахунок.

Проте апеляційний суд не звернув увагу на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Отже, згідно з вимогами цивільного процесу - диспозитивності та змагальності - предмет та підставу позову визначає лише позивач.

Апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 10, 11, 212-214, 303, 316 ЦПК України, частково задовольняючи позов на підставі положень ст. 360 ЦК України, не звернув уваги на те, що ОСОБА_3 пред'явлено позов на підставі положень ст. 1166 ЦК України, яка передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає такі складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв'язок між ними, а також вину заподіювача шкоди.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Предметом доказування у даних правовідносинах з огляду на вимоги ст. 179 ЦПК України, є саме наявність спричиненої шкоди, винність дій відповідача, причинно-наслідковий зв'язок між шкодою та діями відповідача. Саме ці обставини доводив позивач, а районний суд їх оцінював й ухвалював рішення.

Судом установлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за спільною заявою фактично склався порядок користування спірною квартирою, у якій з 1 січня 2015 року було відкрито додатковий особовий рахунок по сплаті комунальних послуг на ім'я ОСОБА_3 та додатковий особовий рахунок на ім'я ОСОБА_4

За таких обставин, коли фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 23 січня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.П.Штелик