АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 177/2318/15-ц Головуючий в першій інстанції
Провадження №22ц/774/1270/К/17 суддя Коваль Н.В.
Категорія - 27 ( І ) Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

Іменем України

29 червня 2017 року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

за участю секретаря - Гладиш К.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 України, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5,-

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (надалі ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність, посилаючись на те, що 01.04.2008 року між ВАТ "Сведбанк", правонаступником якого є ПАТ "Сведбанк", та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 0308/0408/88-093, за яким ОСОБА_4 надав позичальникові кредит в розмірі 60 000 доларів США на строк з 21.04.2008 року по 20.04.2018 року, а позичальник зобов'язався повернути наданий кредит і сплатити проценти в розмірі 11,9 % річних за користування ним в сумі, у строки та на умовах, що передбачені кредитним договором.

В забезпечення виконання боргових зобовязань, 21.04.2008 року між сторонами укладено іпотечний договір № 0308/0408/88-093-Z-1, відповідно до умов якого іпотекодавець ОСОБА_3 передав Банку, як іпотекодержателю, в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме домоволодіння, що в цілому складається з: житлового будинку під літ. А-2 загальною площею 344.3 кв.м., житловою площею 157,8, літньої кухні В, лазні Г, вбиральні Д, душа Е, гаража Ж, навісу З, сараю К, І - водоколонки, II - вимощення, III - басейна, 1-3 - огорожі, розташований за адресою: вул. Деревянко, буд. 21, с. Лозуватка, Криворізький район, Дніпропетровська область; земельну ділянку площею 0,17 га (в межах згідно плану), надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована на території Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, розрахунок за придбання якого здійснено відповідачем взятими ним у кредит грошовими коштами.

Свої зобовязання за кредитним договором ОСОБА_4 виконав належним чином, надавши відповідачу кредит у розмірі 60 000 доларів США, натомість відповідач свої зобовязання не виконує належним чином, в результаті чого станом на 28.07.2015 року має заборгованість за кредитом в загальному розмірі 1093871, 13 грн.

25.05.2012 року між ПАТ "Сведбанк" та ПАТ "Дельта Банк" укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, за умовами якого ПАТ "СВЕДБАНК" передав (відступив) позивачеві права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, у т.ч. за кредитним та іпотечним договорами № 0308/0408/88-093 від 21.04.2008, укладеними з ОСОБА_6, внаслідок чого ПАТ "ДЕЛЬТА БАНК" став новим кредитором.

Позивач, посилаючись на ст.ст. 33,37 Закону України «Про іпотеку», просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 0308/0408/88-093 від 21.04.2008 в сумі розміром 1 093 871, 13 грн., з яких: 44 917 доларів США 68 центів, що згідно курсу НБУ (100 доларів США - 2206.2278 гривень) - 990 986 гривень 34 копійки, 4 663 долари США 38 центів, що згідно курсу НБУ (100 доларів США - 2206.2278 гривень) - 102 884 гривні 79 копійок та звернути стягнення на предмет іпотеки, який належить на праві власності ОСОБА_3, а саме домоволодіння, що в цілому складається з: житлового будинку під літ. А-2 загальною площею 344.3 кв.м., житловою площею 157,8, літньої кухні В, лазні Г, вбиральні Д, душа Е, гаража Ж, навісу З, сараю К, І - водоколонки, II - вимощення, III - басейна, 1-3 - огорожі, розташований за адресою: вул. Деревянко, буд. 21, с. Лозуватка, Криворізький район, Дніпропетровська область; земельну ділянку площею 0,17 га (в межах згідно плану), надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована на території Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області шляхом визнання права власності на нього за ОСОБА_2 акціонерним товариством «Дельта Банк».

Ухвалою суду від 28 січня 2016 року до участі у справі у якості третьої особи залучено ОСОБА_4 України.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ПАТ «Дельта Банк»» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права та неврахування правових позицій, висловлених Верховним Судом України при розгляді аналогічних справи. Зокрема, зазначає, що ВСУ у постанові №6-1219цс16 від 14.09.2016 року дійшов висновку про те, що суд, ухвалюючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань, неправильно застосував норми ст..ст. 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», однак установивши факт невиконання позичальником грошових зобовязань за кредитним договором, вірно вирішив спір по суті, захистивши порушені права кредитодавця щодо виконання позичальником грошових зобовязань, забезпечених іпотекою.

Крім того, позивач зазначає, що у п. 39 Постанови Пленуму ВСУ №5 від 30.04.2012 року судам було розяснено, що в разі встановлення в договорі іпотеки такого способу звернення стягнення, як визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем, останній має право вимагати застосування його судом.

Представник позивача ПАТ «Дельта Банк», будучи завчасно належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи (а.с. 151), в судове засідання не з'явився, надавши суду клопотання про розгляд справи за його відсутності (а.с. 152), що (у відповідності до ч.2 ст. 305 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_5, який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив її відхилити, залишивши без змін рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, 21.04.2008 між ВАТ "Сведбанк", правонаступником якого є ПАТ "Сведбанк" та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 0308/0408/88-093 (а.с. 4-5), за яким ОСОБА_4 надав позичальникові кредит в розмірі 60 000 доларів США на строк з 21.04.2008 року по 20.04.2018 року, а позичальник зобов'язався повернути наданий кредит і сплатити проценти в розмірі 11,9 % річних за користування ним в сумі, у строки та на умовах, що передбачені кредитним договором (п.п.1.1,1.3 умов договору).

В забезпечення виконання боргових зобовязань 21.04.2008 року між сторонами укладено іпотечний договір № 0308/0408/88-093-Z-1, відповідно до умов якого іпотекодавець ОСОБА_3 передав Банку, як іпотекодержателю, в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме домоволодіння, що в цілому складається з: житлового будинку під літ. А-2 загальною площею 344.3 кв.м., житловою площею 157,8, літньої кухні В, лазні Г, вбиральні Д, душа Е, гаража Ж, навісу З, сараю К, І - водоколонки, II - вимощення, III - басейна, 1-3 - огорожі, розташований за адресою: вул. Деревянко, буд. 21, с. Лозуватка, Криворізький район, Дніпропетровська область; земельну ділянку площею 0,17 га (в межах згідно плану), надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована на території Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, розрахунок за придбання якого здійснено відповідачем взятими ним у кредит грошовими коштами (а.с. 16-17).

22 листопада 2011 року між ПАТ «Сведбанк», яке виступало правонаступником ВАТ «Сведбанк», та ОСОБА_3 укладено Договір про внесення змін та доповнень № 1 до договору іпотеки № 0308/0408/88-093-Z-1 від 21.04.2008 року (а.с. 18-19).

25.05.2012 року між ПАТ "Сведбанк", який в свою чергу виступає правонаступником ВАТ "Сведбанк", та ПАТ "Дельта банк" укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги (а.с.26-29), відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором ПАТ «Сведбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Сведбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобовязаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги (замість ПАТ «Сведбанк) від боржників повного, належного та реального виконання обовязків за кредитними та забезпечувальними договорами.

27.08.2015 року ПАТ «Дельта Банк» направив на адресу боржника ОСОБА_3 лист в якому просив погасити наявну заборгованість за кредитом в сумі 49581,06 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 1093871,13 грн., а також повідомив про те, що згідно зі ст.ст. 36 - 38 Закону України «Про іпотеку», банк має право задовольнити своїх вимоги за рахунок предмета іпотеки (а.с. 23).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що іпотекодержатель своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення зазначеного договору в позасудовому порядку не реалізував, а звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки правильно визнаний судом, як не вірний спосіб захисту порушених прав.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частинах першій, третій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому, згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому, договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-1851цс16 від 30.03.201 року, №6-1219цс16 від 07.09.2016 року, №6-1685 цс16 від 21.09.2016 року, №6-1243цс16 від 28.09.2016 року, №6-504цс16 від 12.10.2016 року, №6-1625цс16 від 26.10.2016 року та №6-2457цс16 від 11.2016 року, ухвалених за результатом розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Пунктом 12.3 Іпотечного договору №0308/0408/88-093-Z-121.04.2008 року, із змінами внесеними Договором про внесення змін та доповнень № 1 від 22 листопада 2011 року, у якості позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки визначено - згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, викладене в п. п. 12.3.1. та 12.3.2. цього пункту Договору.

Згідно з п. п. 12.3.1. Іпотечного договору задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку". Відповідно до статті 37 Закону України "Про іпотеку" у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому підпункті п.12.3 Договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Таким чином, іпотечним договором визначено, що задоволення вимог іпотекодержателя шляхом отримання права власності на предмет іпотеки є одним із позасудових способів врегулювання і здійснюється на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеного шляхом здійснення застереження, викладеного в п. п. 12.3.1. пункту 12.3 Іпотечного договору.

В матеріалах справи відсутні дані про вирішення позасудового способу врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов»язань, що передбачено умовами договору іпотеки в якості правової підстави для реєстрації права власності іпотекодержателя.

У пункті 38 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30 березня 2012 року № 5, судам розяснено, що у випадку, якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання (ст. 37 Закону України "Про іпотеку"), він має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до ст.39 цього Закону, а не з позовом про визнання права власності на нерухоме майно.

Оскільки іпотекодержатель своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення зазначеного договору в позасудовому порядку не реалізував, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту порушених прав.

Оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушених прав, а суд позбавлений можливості самостійно змінити підставу (обґрунтування) та зміст позовних вимог, та не наділений повноваженнями вирішувати питання передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, оскільки це є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, враховуючи, що відповідно до наведених норм матеріального права у позивача відсутнє право на звернення стягнення на іпотечне майно у заявлений у позові спосіб, виходячи з викладених вище обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Таким чином, вищевикладеним спростовуються доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів особами, які беруть участь у розгляді справи, діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції правової позиції Верховного Суду України у постанові №6-1219цс16 від 14.09.2016 року колегією суддів відхиляються, оскільки, при розгляді даної справи, суд Верховний Суд України дійшов висновку про те, що суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань, неправильно застосували норми ст. ст. 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», тобто даною правовою позицією підтверджено те, що звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку шляхом передачі іпотекодержателю права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань не передбачено нормами Закону України «Про іпотеку».

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, в той час як доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін, відповідно до ст. 308 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 акціонерного товариства «Дельта Банк» - відхилити.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: