Ухвала

іменем україни

29 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьов Володимир Юрійович, ОСОБА_6, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 07 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Понамарьовим В.Ю. 06 лютого 2013 року та зареєстрований в реєстрі за № 132, таким, що не підлягає виконанню.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що за вказаним виконавчим написом нотаріуса звернуто стягнення на предмет іпотеки: квартири № № 1 і 2 у будинку АДРЕСА_1, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 2 123 881 грн 96 коп., яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 1 294 584 грн 73 коп., заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 825 297 грн 23 коп. та сплаченої Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») суми за вчинення виконавчого напису у розмірі 4 тис. грн. Вказана заборгованість виникла внаслідок неналежного виконання боржником ОСОБА_6 умов кредитного договору за період із 17 лютого 2009 року по 17 жовтня 2012 року. Вважає, що стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису є протиправним, оскільки на момент вчинення виконавчого напису існували рішення постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» про стягнення заборгованості за кредитним договором, які свідчать про наявність спору щодо розміру заборгованості. Крім того, у виконавчому написі нотаріуса від 06 лютого 2013 року зазначено, що строк платежу настав 17 лютого 2009 року, тому цей напис міг бути вчинений нотаріусом у межах строку давності до 17 лютого 2012 року. Також вказував на те, що при вчинені виконавчого напису він не був присутній.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 вересня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 07 грудня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції, позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Понамарьовим В.Ю. 06 лютого 2013 року та зареєстрований в реєстрі за № 132, на підставі якого звернуто стягнення на квартири № № 1 і 2 у будинку АДРЕСА_1 у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 17 березня 2008 року у розмірі 2 123 881 грн 96 коп., таким, що не підлягає виконанню.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ПАТ «Альфа-Банк» просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Відмовляючи в задоволенні указаного позову, суд першої інстанції виходив із того, що виконавчий напис вчинено з додержанням вимог ст. ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат».

Проте з такими висновками обґрунтовано не погодився апеляційний суд, виходячи з наступного.

Статтею 18 ЦК України передбачено, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Відповідно до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса» для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання.

На підставі наявних у справі доказів суд дійшов обґрунтованого висновку, що зазначена у виконавчому написі нотаріуса сума заборгованості не відповідає сумі заборгованості, яка зазначена у вимозі від 21 січня 2013 року про дострокове повернення кредиту та погашення заборгованості за кредитним договором, у зв'язку з чим суд правильно вважав наявними правові підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 04 березня 2015 року у справі № 6-27цс15, згідно з якою та обставина, що на час вчинення виконавчого напису в суді вже існував спір щодо розміру заборгованості за вищезазначеним кредитним договором, спростовує висновок суду про безспірність заборгованості боржника.

Виходячи з викладеного, безпідставними є наведені у касаційній скарзі доводи щодо вказаного у вимозі розміру заборгованості.

Крім того, ухвалюючи рішення у справі, апеляційний суд правильно врахував наступне.

Пунктами 3.1. та 3.4 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу.

Установлено, що згідно з додатком № 1 до кредитного договору погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом здійснюється частинами кожного місяця, починаючи з 17 квітня 2008 року.

Якщо умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу.

Оскільки за виконавчим написом нотаріуса стягнення на предмет іпотеки звернуто в рахунок погашення заборгованості, яка виникла за період із 17 лютого 2009 року по 17 жовтня 2012 року, і цей напис вчинено 06 лютого 2013 року, то апеляційний суд дійшов правильного висновку, що вимога банку про стягнення заборгованості за вказаний період не може бути задоволена шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у зв'язку зі спливом трирічного строку.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що п. 10.5 загальних умов кредитування, які є невід'ємною частиною кредитного договору, що були узгоджені та підписані сторонами, передбачено позовну давність у 50 років, не підтверджені жодним доказом, а згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, ці доводи могли бути предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій під час розгляду справи у разі наявності відповідних заперечень сторони відповідача ПАТ «Альфа-Банк» проти позову з урахуванням вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, однак відповідач під час розгляду справи не використав свого права на подання заперечень проти позову, тому суд розглянув справу на підставі наявних у справі доказів та установлених обставин справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Розглядаючи указаний позов, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 58-60, 212, 303, 304 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Отже, рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для його скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України воно підлягає залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» відхилити.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 07 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

Ю.Г.Іваненко

А.В.Маляренко